Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Apcsel 20:17kk     Szfvár, 2012. március 4.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Pál önmagáról beszél – legalábbis első hallásra úgy tűnik. Valójában azonban cseppet sem magáról. Ha magáról beszélne, ugyanúgy szólna, mint mi: bizony a szolgálatunk hagy némi kívánnivalót maga után. Ő azonban nem tud magáról semmi rosszat mondani, csak azt, hogy teljes alázatossággal végezte szolgálatát, nem vonakodott semmit átadni abból, amit kapott, hogy hirdette az evangéliumot zsidóknak és görögöknek, nyilvánosan és házanként. Nyilvánvalóan azért mondhatja így, mert nem magáról beszél, hanem arról, aki Őt kiválasztotta és elküldte: Jézus Krisztusról. 
Minden ember csak azt tudja adni, amit ő is kapott. Csak az tud szeretni, akit szeretnek. Csak az tud vigasztalni, akit már megvigasztaltak. Csak az tudja Jézus szeretetét továbbadni, aki maga is átélte Jézus szeretetét. Ahogyan Pál apostol is. 
Gondolj, Uram, irgalmadra és kegyelmedre – mondtuk a kezdő zsoltárban – s közben magunk emlékezünk meg arról a kegyelemről és irgalomról, amellyel Isten körülvett minket.
Pál apostoltól veszünk példát. Hiszen mi mást hirdethetne, mint azt, amit ő maga is kapott. Amikor Damaszkusz felé igyekezett a Jézus követők elleni dühvel, indulattal, felfegyverkezve és feljogosítva – azt gondolta minden igazság és jog mellette áll – akkor Jézus megállította ezen az úton. És Jézus fényességében egyszerre kiderült, mennyire tévedésben élt, mennyire rossz úton járt. Bár ő akart sokakat elveszejteni, saját maga rohant önmaga vesztébe – de Jézus megállította ezen az úton, és Pál joga, igazsága semmibe veszett, mert Jézus irgalma és kegyelme legyőzte őt. És akkor megismerte Isten szeretetét, amely megjelent Jézus Krisztusban. Amely őt, az ellenséget is szeretetével legyőzte, és megmentette. Amely őt, aki üldözte Jézust, szeretetébe befogadta. Megismerte Isten szeretetét, amely neki, az ellenségének hatalmas teret adott, hogy evangéliumát hirdesse. S ha őt, aki Saul volt, így szereti Isten, akkor Isten szeretetének jó híre mindenkinek szól, mindenkin tud segíteni. Ezt a szeretetet őrizte magában Pál apostol, ez vitte őt tovább és tovább, ezért nem vonakodott az evangéliumot hirdetni nyilvánosan és házanként, ezért nem állt előtte határ: zsidóknak és görögöknek, magyaroknak és cigányoknak, férfiaknak és nőknek, dolgozóknak és munkanélkülieknek, hívőknek és hitetleneknek hirdette Jézus evangéliumát: azt az örömhírt, amely megtarthat minket akár útra készülünk – az óceánon túlra, akár útra engedtünk valakit – a földi léten túlra. Ez az evangélium megtarthat minket – akár mások bűnei nyomasztanak minket, akár saját bűneink miatt tehetetlennek és erőtlennek érezzük magunkat. 
Minden ember csak azt tudja adni, amit maga is kapott. Testvéreim! Emlékezzünk azokra az ajándékokra, amit kaptunk! Persze, emlékezhetnénk a hiányainkra is, a bennünket ért bántásokra is – és akkor hiányokat fogunk továbbadni, és bántásokat fogunk továbbadni. Akkor a hiány urának, és a bántás urának szolgái leszünk. Annak szolgái, aki viszálykodást, békétlenséget akar köztünk. S lehetünk a mi Urunk, Jézus Krisztus szolgái, aki nekünk bűnbocsánatot és örök életet adott. 
Emlékezzünk azokra az ajándékokra, amelyeket kaptunk: Heti igénk azt vallja: Isten abban mutatta meg szeretetét, hogy Krisztus már akkor meghalt értünk, amikor bűnösök voltunk. Amikor megkereszteltek, amikor Jézusért Isten gyermekei lehettünk, semmit sem tudunk Őróla – mégis felénk hajolt, és azt mondta: Ne félj, neveden szólítottalak, enyém vagy. Emlékezzünk konfirmációnkra – nos, én nem sokra emlékezem. Mégis, vagy éppen ezért csodálva látom, hogy Jézus már akkor adta nekem testét és vérét, amikor ajándékaiból alig-alig értettem valamit. Emlékezzünk szüleinkre és nagyszüleinkre, akiken keresztül hitre hívott, akik megtanítottak imádkozni, akik először beszéltek nekünk Jézusról – nélkülük hogyan ébredt volna kíváncsiság bennünk Jézus iránt? Emlékezzünk, hogy Isten valóban előbb szeretett minket, semmint mi kimutathattuk volna hitünket vagy szeretetünket. Emlékezzünk Isten minden mást megelőző szeretetére! Mert mindenki azt tudja adni, amit maga is kapott – és Jézus nem volt irántunk szűkmarkú.
Ha valamit visszatartott – mint ennél a kánaáni asszonynál is, csak javunkra tartotta vissza. Lehet, hogy sokáig nem értjük, miért várakozik megsegíteni, de hisszük, hogy akik Istent szeretik, azoknak minden javukra szolgál. 
Emlékezzünk, menyi jót tett velünk az Úr – S ki, amit kapott, azzal szolgáljon. Hogy Isten szeretete jó hírként és valóságos cselekedetként eljusson sokakhoz. Ámen.