Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Lk 10:38-42.                         Szfvár, 2012. február 12.
     
Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Arra a kérdésre, hogy mi a legfőbb parancsolat, Jézus két rendelkezésre emlékeztet. Az egyik: Szeresd az Urat, a te Istenedet teljes szívedből, teljes lelkedből és teljes elmédből. A másik: szeresd felebarátodat, mint magadat. Mindkét parancsolatot illusztrálja Lukács evangélista. 
A felebarát szeretetére mondja például Jézus az irgalmas samáriai esetét – amikor két templomi ember, talán éppen a templomi tisztaság megőrzése érdekében, elkerüli a bajba jutottat, a harmadik, az ellenség pedig megkönyörül rajta. 
A másik, az Isten szeretetére vonatkozó parancs példájául írja le Lukács Márta és Mária történetét. Pont az ellenkezője az előzőnek: amikor a saját aktivitásunkat kellene félretenni, és csak Jézusra figyelni. Ez az egymás után leírt két történet óv attól, hogy végletekbe essünk. Ennek ismeretében keressük a magunk számára a mondanivalót. 
Ahogyan Mártának, mindegyikünknek megvan a maga hivatása. Mártának, hogy háziasszony legyen. Nekünk talán más. Vannak közöttünk szülők és nagyszülők, akiknek ez a hivatásuk. Van, aki házastárs – ez a hivatása. Hivatásunk lehet a foglalkozásunk egy területe, hivatásunk lehet éppen egy adódó feladat – mint most a tél, amelyről múlt héten beszéltem: hogy megnyissuk kapuinkat a rászorulók előtt. Hivatásként kapjuk a gyülekezetben feladatainkat is: akár hitoktatásban, akár a ház takarításában fáradozunk, akár presbiteri tisztséget kaptunk – ez hivatás. Mindegyikünknek megvan a maga hivatása – és ahogy Márta, úgy mi is belefáradunk hivatásunkba. 
Bármekkora lelkesedéssel kezdtük is. Bármekkora volt is kezdet kezdetén a bennünk lobogó tűz. Hivatásunkba belefáradunk. Mosolyogva-szomorúan nézem, amikor egy-egy szakhívatás részesei anyagi elismerésért küzdenek. Mintha pénzzel lehetne serkenteni a hivatástudatot, vagy le lehetne küzdeni a megfáradást. Ha valamitől, akkor inkább az emberi visszajelzések meglététől vagy hiányától függ, hogy belefáradok-e vagy sem. . De bármennyi köszönöm hangzik is el, bármennyi elismerő szó, a szolgálatba bele lehet fáradni. Inkább azt mondom: szükségszeren belefárad az ember – ahogyan Márta belefáradt a szolgálatba. 
Rövid távon van lehetőségünk újra és újra emlékeztetni magunkat: hiszen önként, szeretetből vállaltad. Hiszen ez a hivatásod! – s kell is emlékeztetnünk magunkat, nem szabad hamar feladnunk. Talán Pál apostol szava, amit a múlt héten idéztünk, hogy megsanyargatom testemet, talán ez is arravaló törekvésről szól, hogy nehogy belefáradjak szolgálatomba. Szóval szükséges magunkat emlékeztetnünk arra, hogy amit csinálunk, azt hivatásból tesszük. Hogy nem kényszerből, hanem szeretetből és szabadon vállaltuk el szolgálatainkat. Rövid távon ez sokszor segítséget ad a megfáradás ellen. De hosszú távon nem ad ez sem megoldást. 
Mert csak az tud adni, aki kapott, aki elfogadott. 
Akik szolgálatba szegődtünk – akár szülőként, akár lelkészként, akár a közösség építésére, akár elfáradtak erősítésére – fontos tudnunk, hogy csak az tud adni, aki kapott, aki elfogadott. Életdarabkákat csak az tud továbbadni, aki Jézustól kapott életet. 
Ezért mondja Mártának Jézus: Mária választotta a jó részt. Mert odaült Jézus elé, és hallgatta őt. A jó részt választotta, mert Jézus, az életadó, megerősítette őt. Ahogyan Ézsaiás próféciájában hallottuk: „, ilyen lesz az én igém is, amely számból kijön: nem tér vissza hozzám üresen, hanem véghezviszi, amit akarok, eléri célját, amiért küldtem. Mária a jó részt választotta: Hallgatta Jézus igéjét. S nyilván nem tarthatott ez sokáig, hiszen Jézus úton volt. Legkésőbb másnap indult tovább. De azt az időt, amikor volt alkalma hallgatni Jézust, amikor volt lehetősége feltöltődni, amikor volt lehetősége az Életadóval együtt lenni, azt arra szánta. „Ma, ha az Ő szavát halljátok, ne keményítsétek meg szíveteket!” 
Végül: vannak idők, amikor nincs is más lehetőségünk. Amikor már nincs mit tenni. Szomorúan látom, mennyien akarják tehetetlenségüket is aktivitásukkal leplezni. Van idő, amikor az egyetlen lehetséges tett odaülni Jézus lábához. Van idő, amikor az egyetlen lehetséges, hogy a másikat is megállítjuk kapkodásában, és vele együtt hallgatjuk Jézus, az Életadó szavát. Mert az a szó akkor is életadó, amikor ez a földi lét, a biosz, már-már elillan. Jézus szava akkor is életadó, amikor emberi reményeink szertefoszlottak. Ezt mondja az Úr Pál apostolnak: az én erőm erőtlenség által ér célhoz. 
Életadó szó Jézus szava. Hogy aztán megint felállva végezzük szeretettel és szabadon, amire elhívatást kaptunk. Ámen.