Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Mt 13:44-46.      Szfvár, 2012. február 5. 	

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Nagyon hideg van odakint. Napok óta előre jelezték ezt a hideget. 
Csütörtökön este az Országos Presbitérium megkérte és bíztatta a gyülekezeteket, hogy nyissák meg a gyülekezeti épületek kapuit azok előtt, akik veszélyben vannak. Azért ez nem könnyű. Elképzelem, amint mondjuk a Deák téri templomhoz, vagy akár a mi gyülekezeti házunkhoz odaállítanak hajléktalanok: tessék minket befogadni. Olykor-olykor egy-egy hajléktalan bejön, és akik a házban dolgozunk, tudjuk, hogy utánuk órákon át szellőztethetünk… A felhívás azonban él: nyissuk meg a szükségben lévők előtt ajtainkat. 
Michel Quoist francia pap imádsága jutott erről eszembe: „Óh, Uram, sarkig tárva már az én kapum! Nem bírom tovább! Ez már igazán sok. S az életem nem élet többé! S az állásom, a családom, a nyugalmam, a szabadságom? És jómagam? 
Mindent, mindent elveszítettem már, Uram. Nem vagyok többé a magam ura. S nincs többé számomra hely a saját portámon.
Ne félj semmitől – szól az Isten – MINDENT elnyertél már, mert miközben az emberek betértek hozzád, én a te Atyád, én a Te Istened, a soraik között besurrantam magam is.” 
Így kapcsolódik hát a felhívás igénkhez. Miközben mindent elvesztünk, mindent elnyerünk. 
S nemcsak a felhívás. Annyi mást is tudnánk mondani, amikor talán anyagi javakhoz, vagy szabadságunkhoz, jogainkhoz, kényelmünkhöz ragaszkodunk – talán azokat sikerül is megőriznünk – de elveszítjük Isten szeretetének közelségét, valami keserűség keveredik bele minden dolgunkba. A lemondás kockázata azonban nagy. 
Mert sokan vannak, akik lemondanak, és mégis keserűség marad bennük. 
Mert békével lemondani csak akkor tudunk, amikor meg vagyunk győződve arról, hogy jóval nagyobbat nyerünk annál, mint amiről lemondtunk. Emlékezzünk az Erős vár ének végére: „Kincset, életet, hitvest, gyermeket mind elvehetik, mit ér az őnekik! Miénk a menny örökre!”
Az első szakasz nem érvényes a nélkül az öröm nélkül, hogy miénk a menny örökre. Még azzal is nehéz.
S még van valami. Mert nem könnyű úgy odaadni mindent, hogy közben nem tudom, hogy vajon tényleg megnyerek-e mindent. A példázat mindkét része arról beszél: előbb bukkan a nagyértékű kincsre az ember, s aztán adja el mindenét. Akkor tudok lemondani bölcsességemről, erőmről, gazdagságomról, ha előbb Isten bölcsességét, erejét, gazdagságát megtapasztaltam. Isten ezt nagyon jól tudja. 
Amikor Jézus közénk jött – lemondva a menny dicsőségéről és kényelméről – az Atyával való közösség örömét élte meg közöttünk. A Hegyi beszéd végig ennek a közösségnek szabadságát tárja elénk: Ha Isten királyi uralmában élünk, szabadok vagyunk a képmutatástól, az aggodalomtól, szabadok vagyunk az imádságra, az egymás iránti szeretetre. Jézus végig az Atya közösségében tudta magát, és az Atyával való közösségéért mondott le mindenről – végül életéről is. S aki még a szenvedésben s a halálban is megmaradt az Atya királyi uralma alatt, Isten országában, azt Isten feltámasztotta a halálból, és dicsőségének trónjára ültette. Amikor megismertük Jézust, aki mindent odaadott azért, hogy minket az Atya szeretetközösségébe bevonjon, akkor született ajkunkon a dicséret: „Jézusom Krisztusom, én szerelmesem… világom vesd reám a te fényed, nélküled e földön nincsen élet.”
Nagyon hideg van odakint. Napok óta előre jelezték ezt a hideget. 
Jézus is előre jelezte tanítványainak, hogy akik őt követik, azok fázni fognak, fel kell venniük keresztjüket. Ahogy Pál apostol mondja magát példaként állítva: „megsanyargatom, és szolgálatra alkalmassá teszem testemet” – mert tudjuk, hogy hervadhatatlan koszorút nyerünk, ha szabályszerűen küzdünk: Isten közösségének teljes örömét. Ámen.