Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	   Fcs, Szfvár, 2012. január 29. 	5. Móz 18:15-20.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Vízkereszt ünnepe utáni utolsó vasárnap hadd szólaltassuk meg ismét az örömhírt: Megjelent az Isten üdvözítő kegyelme minden embernek! Megjelent, és közöttünk lakott. Péter levele vallja: „Vele voltunk fenn a szent hegyen”. Megragadó az evangéliumi történet, ahol Isten dicsősége megjelenik – de nem csupán láthatóvá vált – hogy Jézus ruhája fénylett és arca ragyogott, hanem hallhatóan megszólalt: a mennyei hangtól földre estek a tanítványok.
Szól hozzánk Isten. Nem így, minket földre sújtó hanggal, hanem próféták által. Izráel népe ezt megtapasztalta: Mózesen, Józsuén majd a bírákon keresztül folyamatosan hangzott Isten igéje. Az Úr mindig támasztott embereket, akiknek szájába adta szavát. Mózes búcsúzásakor éppen ezzel bátorítja népét. Ha ő meghal, Isten prófétát támaszt közülük, akin keresztül ugyanúgy fog szólni Isten, mint rajta, Mózesen keresztül. Mert Isten szól hozzánk. 
Ma is szól hozzánk Isten. Azért adott nekünk az Úr tanítókat és igehirdetőket, hogy rajtuk keresztül szóljon! Azért adott az Úr lelkészeket és lelki vezetőket, hogy rajtuk keresztül szóljon hozzánk. Igen, tudom – magamról is –, hogy ezek az Isten-emberei mennyiszer bizonytalanodnak el, ha tanácsot kell adniuk. Igen, tudom, a Szentírás szerint Mózes mennyivel határozottabb volt, és mennyivel inkább kitűnt bölcsességével kortársai közül. Mégis vallom, hogy a mai Isten embereinek ugyanaz a küldetése, mint Mózesnek, hogy ők azok a közülünk támasztott próféták, akiket az Úr ígért.  Vallom, hogy nekünk, Isten embereinek, az a felelősség adatott nekünk, hogy Isten igéjét hirdessük, útmutatást adjunk, békességet szerezzünk, belső vívódásokban bűnbocsánatot hirdessünk. 
Szól hozzánk Isten – de van-e Testvéreimnek ilyen Isten-embere? Mózes attól féltette népét, hogy próféták helyett jósoktól, varázslóktól, kuruzslóktól kérnek tanácsot. Attól féltette népét, hogy a tiszta tanítás helyett babonák, mítoszok irányítják, hogy elvetve az Isten embereinek rálátását, saját gondolataikba begubóznak. Nekünk van-e Isten-emberünk, aki – lehet, hogy töprengve-tétován, - Isten tiszta igéjén tájékozódik? Van-e Isten-emberünk? Mert Isten megígérte, hogy prófétát támaszt közülünk. 
Közülünk… de vannak-e közösségeink? Folyik-e családunkban beszélgetés, körülüljük-e a Bibliát közösen keresve Isten útmutatását? S ha szűk a családi kör, vannak-e barátaink, hogy közülünk támaszthasson prófétát az Úr? 
Kezdődik gyülekezetünkben is a presbiter-választás. Legyen egyik, ha nem a legfontosabb szempontunk, hogy olyanok kerüljenek a presbitériumba, akik szemünkben ilyen Isten-emberek. Akik szavukkal, az életük példájával, hitük hűségével Isten igéjét hirdetik. Akik megbízhatóan, tisztán keresik és továbbítják, amit az Úr mond. 
Isten szól hozzánk. Ezt ígérte Mózesen keresztül, és ígéretét be is tartotta. 

Sőt többet adott. Jézus Krisztust. Ő mondja magáról: „Én nem magamtól szóltam, hanem aki elküldött engem, maga az Atya parancsolta meg nekem, hogy mit mondjak, és mit beszéljek. Én pedig tudom, hogy az ő parancsolata örök élet. Amit tehát én mondok, úgy hirdetem, ahogyan az Atya mondta nekem.” (Jn 12:49-50). Míg mi minden egyes megszólalásunknál hordozzuk azt a kísértést, hogy saját gondolatunkat mondjuk Isten akarata helyett, Jézus csak azt mondja, amit mondott neki az Atya. Benne nemcsak hallható Isten szava, hanem benne láthatóvá is vált. Megjelent Isten üdvözítő kegyelme. 
Benne megjelent Isten üdvözítő kegyelme. Nem egy pillanatra feltűnt – ahogyan a fényessége csak három tanítványnak, rövid időre volt látható – benne megjelent Isten dicsősége. Akkor is látható, amikor lejöttek a hegyről, s akkor is, amikor arra a másik hegyre, a Golgotára hurcolták. Ott látható Isten dicsősége a kereszten is – ahogy egykor a jászolbölcsőben is ezt a dicsőséget látták a pásztorok. Mert Isten dicsősége nem külcsínben jelenik meg, Isten dicsősége nem dizájnos, nem hivalkodó dicsőség. Isten dicsősége abban látható, amit véghezvisz, amit elér. Jézus mellett feltűnik a két legnagyobb Isten-ember, Mózes és Illés, de el is tűnnek hamar. Jézus egyedül marad. 
Míg Mózes és Illés nem tudta bevezetni Isten népét a nyugalom földjére, Jézus szenvedése és halála árán bevezet bennünket Isten nyugalmának helyére, az örök életbe. 
Ezért amikor eltűnik mellőlünk a dicsőség – fiatalságunk és egészségünk, jóságunk és bölcsességünk – akkor csak Jézus marad. De Jézus marad. Hogy átvezessen. Ámen.