Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. Szfvár, 2012. január 15.  Péld 3:19-21,27-35.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Nem egyértékű világban élünk. Azaz: semmi élőt nem tudunk szabályokba zárni. Még a nyelvet sem. Nemcsak azért, mert minden szabály alól akad kivétel. Azért sem tudjuk szabályokba zárni, mert ami egyik helyzetben helyesen mondunk, az a másik helyzetben hamis. Az egyértékű világban mindenről meg lehetne mondani: vagy jó, vagy rossz. Vagy igaz, vagy hamis. Mi nem egyértékű világban élünk. 
A Példabeszédek könyve azt mondja: Az Úr bölcsességgel vetette meg a föld alapját, értelemmel erősítette meg az eget. Mellé azonban hadd állítsuk Reményik Sándor versét, aki más helyzetben mást mond: „Ki ilyet teremtett, őrülten teremtett, s vakon.” S más-más helyzetben mindegyik igaz. Nem egyértékű világban élünk. 
Először hadd szóljak azokhoz, akik számára a világ gömbölyű, akik többé-kevésbé gyönyörködni tudnak az Isten teremtette világ szép rendjében. Először azokhoz hadd szóljak, akik – talán, mint a Kánai menyegző ijedt szervezői – örömmel fedezték fel, hogy Isten még egyszerű, földi gondjainkat is észleli, számon tartja, hogy mellénk áll, és kisegít: megtaláljuk az elveszett kulcsot, elvégezzük a végeláthatatlan munkát, meggyógyít betegségünkből, helyreállítja az elrontott családi békességet. Az Úr bölcsességgel vetette meg a föld alapját, értelemmel erősítette meg az eget.  
Érdekes, hogy a Példabeszédek szerzője három szinonimával mondja el Isten bölcsességét, a teremtés logikus, rendezett felépítését: bölcsességgel vetette meg a föld alapját, értelemmel erősítette meg az eget, tudása által váltak ketté a mélységes vizek. S aztán másik két rokon értelmű szóval folytatja: Fiam, ne téveszd ezt szem elől, vigyázz arra, hogy okos, és megfontolt légy. Tehát, ha Isten értelemmel teremtett mindent, akkor az Istentől kapott értelmünkkel vegyünk részt a teremtett világ életében okosan és megfontoltan. Egészen ámulatos, hogy az Úr megalkotja a világot, és nemcsak egyszerű csavarok, mozdulatlan lemezek vagyunk benne, hanem értelemmel felruházott, gondolkodó lények. Hogy választhatunk és dönthetünk, hogy éppen az a funkciónk ebben a kerek világban, hogy „a nekünk adatott kegyelem szerint különböző ajándékaink vannak, eszerint szolgálunk is.” –ahogy Pál írja. Az a funkciónk ebben a világban, hogy a Krisztustól kapott ajándékainkkal formáljuk a környezetünket. Ámulatos, hogy a bölcs Isten értelmet, megfontoltságot adott nekünk, hogy vele együtt munkálkodjunk. 
A Példabeszédek szerzője felhívja figyelmünket a társadalmi csapdákra is – Hankiss Elemér írt ezzel a címmel diagnózist Magyarországról 1985-ben, de íme, ugyanígy látja már a Példabeszédek szerzője is a csapdákat, amelyek e kerek világot, Isten szép rendben teremtett világát tönkreteszik. A csapdák közé sorolja a szociális érzéktelenséget – ha késlekednénk jót tenni a rászorulóval –, a hatalmi versengést – „Ne koholj rosszat embertársad ellen, aki gyanútlanul él melletted!” – és a rossz példa erejét – „Ne irigykedj az erőszakos emberre!” 
Akik tehát látják Isten teremtésének jó rendjét, akik élvezik annak örömeit és áldásait, azok maguk is értelemmel és megfontoltsággal legyenek részesei, gazdái Isten világának a maguk környezetében: családjukban, a lakóövezetben, a városban. Hiszen ismerjük Isten akaratát, megismertük azt abból, ahogyan velünk bánt az Úr. 
És most hadd szóljak azokhoz, akik Reményik Sándor sorait látják igaznak, és akik számára ez a teremtett világ értelmetlen, a rendje követhetetlen, célja kikutathatatlan. Nem akarok magyarázkodni, hogy majd egyszer meglátják a jelen szenvedéseinek értelmét. Mert ez egyáltalán nem biztos. Nem akarom azt sem mondani: alázattal fogadják el Isten akarataként a rosszat. Mert tudom, hogy a tehetetlen fájdalom idején az ember alig-alig tud alázatos maradni. 
Jézusra szeretnék mutatni. A Kánai menyegzőn azt mondta: nem jött még el az én órám. Aztán megtette a csodát, hitre hívta tanítványait, hogy amikor „eljön az ő órája”, akkor higgyenek, akkor is bízzanak benne. És eljött az Ő órája: a kereszt, a Golgota. 
De halálával új világot teremtett. Ebbe a világba hívott meg minket is, akik szenvedésünkbe – képletesen szólva vagy reálisan, lelki értelemben vagy testi értelemben – belehaltunk. Akik Krisztussal együtt megfeszíttettünk. Én nem élek többé, mert belehaltam tehetetlenségembe, saját szeretetem gyöngeségébe, hibáim kikerülhetetlen erejébe. Én nem élek többé, mert ahogy kortársaim közül többen előre mentek, átéltem, mennyire viszonylagos az életem, hogy egzisztenciális értelemben érett vagyok a halálra. Én nem élek többé – hanem él bennem a Krisztus, aki az Atya akaratát mindvégig betöltötte. Ez az az új, amit Jézus teremtett, amikor eljött az Ő órája. Ennek az újnak részesei, akik a régi teremtés fájdalmait kilátástalanul hordozzák. 
És az ige vége? Hol marad az ígéret: „A becsületesekkel közösségben van az Úr. Az igazak házát megáldja. Az alázatosnak kegyelmet ad. Dicsőséget örökölnek a bölcsek.” Mikor beszélünk az ígéretről? 
Most. Nem az igehirdetés végén, hanem akkor, amikor Krisztus keresztjéhez érkezünk. Krisztus keresztjéhez érkezünk nemcsak a gondolatmenetben, hanem saját létünkben. Mert Jézus engedelmességét leírva jut el Pál apostol himnusza is eddig: Megalázta magát, és engedelmes lett mindhalálig, mégpedig a kereszthalálig. Ezért fel is magasztalta Őt az Isten mindenek felé, és azt a nevet ajándékozta neki, amely minden névnél nagyobb. Hogy mit jelent ránk nézve ez a felmagasztaltatás, nem tudom. De ebben a nem egyértékű világban örömöt, állhatatosságot, kitartást ad a reménység, hogy Jézussal együtt lehetek életben és halálban. Ámen.