Köszöntés
Szeretettel köszöntöm a Gyülekezetet Vízkereszt napján. Vízkereszt ünnepének eredeti görög neve epiphaneia, ami valami olyasmit jelent, hogy Isten megjelenése, dicsőségének kinyilatkoztatása, a testté lett Ige (azaz Jézus Krisztus) isteni dicsőségének felragyogása.
Három eseményre is emlékezünk Epifánia ünnepén:
•	Először is arra, hogy a gyermek Jézust napkeleti bölcsek imádták Betlehemben.
•	Másodszor arra, hogy amikor Keresztelő János megkeresztelte Jézust a Jordánban, leszállt Jézusra a Szentlélek galambhoz hasonló formában és hang hallatszott a mennyből: „ez az én szeretett Fiam, akiben gyönyörködöm”. Jézus az Isten Fia, és mégis emberré lett. Itt élt ezen a földön, és értünk szólt és tett mindent!
•	Harmadszor pedig arra emlékezünk, hogy Jézus első jelként borrá változtatta a vizet a kánai menyegzőn. Megmutatta isteni hatalmát, amit arra használt, hogy megmentett egy családot a megszégyenüléstől. 
Mindhárom eseményen keresztül megérthetünk valamit abból, hogy milyen csodálatos Istenünk van. Hatalmas és erős, és ezt nem rejti el előlünk, hanem megmutatja nekünk! Méghozzá úgy, hogy a hatalmát és az erejét is arra használja, hogy fényt hozzon a világba és a mi életünkbe is, kiemeljen bennünket a sötétségből, és megmentsen.
János apostol az első levelében azt írja: „Múlik a sötétség, és már fénylik az igazi világosság.” Mindazok életében, akik megismerték Jézus Krisztust, a világ Világosságát, azoknak az életében „múlik a sötétség, és már fénylik az igazi világosság”. Adja meg a mindenható Isten, hogy ezt mindannyian megtapasztaljuk életünkben!
Kezdőének: 185
Liturgia: 2
Főének: 186
Záróének: 187
KEGYELEM NÉKÜNK, ÉS BÉKESSÉG, ISTENTŐL, A MI ATYÁNKTÓL, ÉS A MI URUNK JÉZUS KRISZTUSTÓL. ÁMEN.
Hallgassa meg a gyülekezet azt az ószövetségi szent igét, amelyet egyházunk Vízkereszt ünnepére az igehirdetés alapjául elrendelt. Megírva találjuk Ézsaiás próféta könyvének a 42. fejezetében, az 5. verstől a 7. versig a következőképpen:
„Ezt mondja az Úristen,
aki az eget teremtette és kiterítette,
szilárddá tette a földet,
és növényt sarjasztott,
leheletet ad a rajta lakó népnek,
és lelket a rajta járóknak:
Én, az ÚR, elhívtalak az igazságért,
én fogom a kezedet.
Megőrizlek, és benned
ajándékozom meg
szövetségemmel népemet,
világosságommal a nemzeteket.
Nyisd meg a vakok szemeit,
hozd ki a börtönből a foglyokat,
a fogházból a sötétben ülőket!”
Áldjuk az Urat, mert irgalmas,
és beszéde megmarad örökké.
Keresztény Gyülekezet, Testvéreim az Úr Jézus Krisztusban!
Egy történet szerint élt egyszer egy egy sóbányász,aki naponta leszállt a föld gyomrába, hogy munkáját elvégezze. A felszerelése nagyon egyszerű volt: egy lámpa és egy csákány.
Egyik este, amikor munkája végeztével a felszínre igyekezett, egy tekervényes és szűk folyosón elejtette a lámpását, és az összetörött. Meglepő módon az első pillanatban a bányász még örült is a kárnak: „Végre megszabadultam tőle! Mindenhová magammal kellett vinnem, vigyáznom kellett, hogy hová teszem, és még a munka közben is figyelnem kellett rá. Egy gonddal kevesebb, sokkal szabadabbnak érzem magam. Végül is, ezen az úton már évek óta járok, csukott szemmel is kitalálok.” gondolta magában.
Az emlékezete azonban nagyon hamar cserbenhagyta, mert a sötétben minden egészen más volt. Pár lépés után egyszerűen nekiment a falnak. Csodálkozva kérdezte magától: Hogy lehet, hogy ilyen hamar eltévedtem? Megpróbált visszatérni a kiinduló ponthoz, de csakhamar ott állt a vízgyűjtő partján, mert folyton csak körbe-körbe mászkált.
Óvatosan lekuporgott és elindult négykézláb. Nemsokára vérzett a keze és a térde is. Tehetetlenségében sírva fakadt, mert hiába igyekezett, alig jutott előre. Nagy vágy fogta el a lámpája után. Nem maradt más választása, várakoznia kellett türelmesen. Remélte, hogy leszáll hozzá valaki, hogy megkeresse és legalább egy gyertya csonkjával kisegítse.
Hasonló érzése lehetett Izráel népének is abban a korban, amelyben Ézsaiás próféta szavai megszülettek. A Krisztus előtt 6. században ugyanis a zsidó nép majdnem teljes egészében fogságba került Babilonba.
Elszakadtak az otthonuktól, a hazájuktól, távol kerültek a jeruzsálemi templomtól, és lehetetlenné vált számukra, hogy úgy gyakorolják a vallásukat, ahogyan korábban évszázadokon keresztül tette a zsidóság. Minden zavarossá és reménytelenné vált a számukra. Mintha Isten teljesen elhagyta volna őket, mintha többé nem akart volna az ő szabadító Istenük lenni.
Amennyire tehernek érezték korábban Isten szavát és törvényét, és az Istennek való engedelmességet, legalább annyira hiányzott nekik a hitük megélésének a lehetősége a fogságban.
Korábban könnyebbnek tűnt a saját fejük, saját gondolataik és igényeik után menni, és könnyebbnek látszott elhajítani a fényforrást. Amikor azonban megtapasztalták, hogy az Isten nélküli életnek micsoda komoly és kemény következményei vannak, akkor hatalmas törés következett be életükben.
Amikor Isten Ézsaiás prófétán keresztül megszólalt, Izrael gyermekei szinte már nem is remélték, hogy lesz még számukra megbocsátás, lesz még helyzetükből szabadulás, és hogy valaha hazatérhetnek a fogságból.
Isten szívében azonban már formálódott a jövő, és erről a jövőről szólnak Ézsaiás próféta szavai. Hogy a teremtő Isten nem felejtkezik el sem az Ő népéről, sem a többi nemzetről. Hanem elküldi az Ő Szolgáját minden emberhez, megajándékozza népét az új szövetséggel, az új kezdettel, és megajándékozza a nemzeteket az Ő világosságával. Azt írja Ézsaiás próféta, hogy a megígért Szolga megnyitja majd a vakot szemeit, kihozza a börtönből a foglyokat, és a fogházból a sötétben ülőket. Isten küldötte tehát minden várakozást és reményt felülmúl, többet ad mindennél, amit az ember el tud képzelni. Többet, mint hogy egy kiváltságos nép megszabadul fogságából (mert tudjuk, hogy a zsidó nép végül hazatérhetett Babilonból), és többet, mint hogy egy kiváltságos csoport megismeri az isteni igazságot és világosságot. Isten többet ad: Szabadítót ajándékoz minden népnek és minden generációnak, és a Világ Világosságát ajándékozza minden embernek.
Sokan sokféle elméletet felállítottak arról, hogy kiről is jövendöl Ézsaiás próféta, és ki az a Szabadító, akit Isten megígért. A legnagyobb ajándék, amit csak Istentől kaphatunk, Testvéreim, az az, hogy mi ebben az ószövetségi ígéretben már láthatjuk az ígéret beteljesedését is. Már láthatjuk, hogy Isten ígérete túlmutat földi királyokon és uralkodókon. A legnagyobb ajándék az a hit, amely meglátja, hogy Jézus Krisztusról szóló prófécia hangzik itt fel. Ő az, akit elküldött az Isten, hogy Benne új szövetséget kössön az emberrel! Ő az, akinek az életén keresztül Isten megmutatta önmagát és végtelen emberszeretetét is! Ő az, akinek kereszthalála által valóságos szabadságot, és feltámadása által valóságos reménységet ajándékoz nekünk az Isten! Ő az, akit ma – Vízkereszt napján – ünnepelünk.
De miért is ünnepeljük mi ezt a napot? Miért tartunk külön istentiszteletet akkor is, ha Vízkereszt hétköznapra esik?
Azért, kedves Testvéreim, mert Vízkereszt ünnepe Isten dicsőségét hirdeti. Isten dicsőségét,
•	ami megjelent akkor, amikor a gyermek Jézust napkeleti bölcsek imádták,
•	ami megnyilvánult akkor, amikor Jézus keresztségénél jelent volt a Szentháromság Isten,
•	és ami megjelent akkor, amikor Jézus isteni hatalmával borrá változtatta a vizet.
Mind a három eseményben felsejlik előttünk valami abból, hogy a mi Istenünk milyen csodálatos Isten, Testvéreim! Ószövetségi igénk arról beszél, hogy Ő teremtette az eget és a földet, Ő sarjasztott növényeket, és ő alkotott meg és adott életet minden élőlénynek. És ebben a három eseményben, amelyre Vízkeresztkor emlékezünk, nyilvánvalóvá válik, hogy Isten minden emberre gondolt, amikor Jézus elküldte! Minden népnek a javát akarja, nincsen benne semmiféle válogatás, hanem megvalósítja azt, amit a választott nép nem tudott megvalósítani: világosságát adja a föld minden népének, minden embernek – Jézus Krisztusban.
Ebből a nyilvánvalóvá lett titokból sejtünk meg valamit akkor, amikor látjuk a napkeleti bölcseket Jézus jászla előtt, amint hódolnak a Király előtt, amint imádják Őt, és hallottuk az evangéliumból, hogy igen nagy volt az örömük. Ezek a napkeleti bölcsek valójában perzsa papok voltak, a végzethit papjai! De rajtuk keresztül Isten megmutatta, hogy Jézus Krisztus megjelenése óta senki számára nincsen komor végzet!
Jézusban mindenki számára megnyílt az út az igazság felé, Jézusban mindenki számára szövetséget kínál a teremtő Isten, és Jézusban mindenki számára felragyog a világosság! Világosság a végzettől való sötét félelemben, világosság az értelmetlenségtől és céltalanságtól sötét semmiben, világosság a saját magunk által okozott lelki és szellemi sötétségben, és világosság az egyedüllét, az elhagyatottság sötétségében. 
Jézus fénye minden sötétségnél erősebb és hatalmasabb, Ő a világ Világossága! Megnyitja a vakok szemeit, kihozza a börtönből a foglyokat, a fogházból a sötétben ülőket. Reményt hoz a legreménytelenebb helyzetbe is.
Vízkeresztkor, azaz a mai napon, Isten dicsőségét ünnepeljük. Aki minden erejét és hatalmát arra használja, Testvéreim, hogy megmutassa nekünk szeretetét és megmentsen bennünket. Ma Isten dicsőségét ünnepeljük, amivel mi – valljuk be - igen keveset törődünk. Pedig az lenne az Isten gyermekeihez méltó élet, ha minden nap dicsőítenénk Őt, és elmerülnénk az Ő csodálatában!
Ne dobjuk hát el életünk egyetlen valóságos és maradandó fényforrását! Ne akarjuk megtapasztalni, hogy milyen Krisztus világossága nélkül élni! Hanem ismerjük fel Isten felragyogó dicsőségét, amelyet megmutat nekünk Jézus Krisztusban! Keressük az Ő szeretetének jeleit, amellyel megajándékoz minket a mindennapjainkban! És dicsérjük, imádjuk Istent, aki Jézus Krisztus által meggyógyít, megszabadít és megvilágosít minket. Ámen.
Imádkozzunk!
Mindenható Úristen! Áldunk és magasztalunk Téged, hogy életet adtál nekünk, és életünket nem csak fenntartod, hanem értelemmel teli, örök életté akarod tenni! Dicsérünk Téged, mert nem hagysz minket egyedül, nem hagysz minket sötétségben, hanem minden nap hívsz egyházadba, és világosságodat ajándékozod nekünk! Add nekünk Szentlelkedet, hogy hálával és bizalommal teljen meg a szívünk Irántad, és teljes lényünkkel imádhassunk Téged! Jézus Krisztus nevében kérünk! Ámen.