Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.    	Fehérvárcsurgó, Agárd, Sárosd, 2011. december 11.  Lk 3:15-18. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Az örömhírhozókról szól ez a vasárnap. Az Ószövetségből ezért szólalt meg Ézsaiás próféta küldetése: Vigasztaljátok, vigasztaljátok népemet! Pál apostoltól is a sáfárok megbízatásáról hallottunk. Az evangélium pedig Keresztelő János igehirdetéséből szólaltat meg egy szakaszt. 
Rövid szakasz ez, mégis meg-megállok egy-egy szónál. Rögvest az elején: „A nép reménykedve várakozott”. Először legyintettem, így könnyű prédikálni, ha a nép reménykedve várakozik. Ez a nemzedék mintha nem várna semmire sem! 
Fehérváron evangélizáció volt három este. Minden este ez az antifóna hangzott el: „Mit várhatok én még, Uram!” Talán éppen azokban él a legégetőbb várakozás, akik már nem várnak semmire, akik már semmit nem várhatnak. Az ÚR Jézus, amikor körbejárt Galilea szerte, nem azt mondta: micsoda kiábrándult nép ez! Hanem azt mondta: „Fehérek a mezők az aratásra”. Szeretnénk, ha igazi ádventet élhetnénk meg – igen, szeretnénk – de hogyan élnénk meg ilyet, ha az emberek nem tudják az Úr érkezését, ha nem hallanak arról, hogy Jézus közelít? Akkor lesz valódi ádventünk, ha észrevesszük, hogy a nép reménykedve várakozik, hogy annyi hiányban élnek, szabadulásra várnak, gondjaik feloldását várják türelmetlenül – gyógyulást, munkahelyet, megélhetést, békességet, családon belüli szeretetet. Lehet, hogy elfordulnak tőlünk, ha azzal kezdjük: „Térj meg!”, vagy „Olvass Bibliát!”. Meg akkor is, ha felsőbbrendű tudással adjuk a nagyokost. Figyeljünk Keresztelő Jánosra! Ő azzal kezdi: Nem én vagyok a Krisztus. Én még saruja szíját sem vagyok méltó megoldani. Ő alázatosan adja tovább a hírt. Alázatosan, de egyértelműen: jön az Erősebb! 
Utánam jön, aki Erősebb nálam – hirdeti Keresztelő János. Ő még előre mutatott Jézusra. Mi már tudunk visszafelé is mutatni. Akár saját életünkre, mit cselekedett ő velünk. Hogy valaha sértődékeny alak voltam, és ma is érzékeny vagyok, de szelíddé formált engem Lelkével. És voltak olyan életszakaszaim, amelyek akkor elképzelhetetlen mélyek, elkeserítőek voltak, Ő mégis hűséggel hordozott, és keresztülvitt ezeken a szakaszokon. Sőt: éppen ezekben formált legtöbbet rajtam. Mutathatunk saját történeteinkre: hogyan jutottunk betegségekből gyógyulásunkra, bűneinkből bocsánatra. De még inkább mutathatunk arra, amit szenvedésével, halálával és föltámadásával tett értünk Jézus. Ott mutatkozik meg a szeretet hatalma, ahogy határt szab a gonosznak. Ott válik láthatóvá, hogy megtöri a halál erejét. S ami ott még csak első zsengeként látszik, az egyszer tövigkalászos búzatáblává serken. 
Örömhírt vinni kaptunk küldetést. Örömhírt Jézus Krisztusról. aki érkezik, aki hatalmával ma is jelen van, és formál bennünket – a világon ez nem látszik, de a hívők seregén, az egyházon azonban láthatóvá vált már Jézus hatalma. 
S itt érkezem el a harmadik fontos mondathoz: „Ő majd Szentlélekkel és tűzzel keresztel titeket. Kezében szórólapát lesz, és megtisztítja szérűjét: a gabonát csűrébe takarítja, a polyvát pedig megégeti olthatatlan tűzzel.” Régen itt álltam meg, és mondtam azt, hogy Keresztelő János nem jól ismerte Jézust, hiszen Jézus nem ítél el senkit. De rosszul mondtam régen. Keresztelő János jól ismerte Jézust. És jól ismerte a Szentlélek erejét is. 
Amikor ugyanis Jézus igéjét hallgatjuk – nem szónoklatot, nem szentbeszédet, hanem Jézus igéjét a Szentlélek erejével, akkor abban tényleg tűz van. Szél és tűz. A frissen levágott gabonát a szórólapáttal feldobták a szélbe, és az kifújta belőle a polyvát, az ocsút, a töreket – azt, ami nem ehető. Ugyanígy választja szét az igazat és a hamisat bennünk Jézus igéjével a Szentlélek. Nem a jó embert és a rossz embert választja el egymástól – hiszen mindnyájan gyatrák vagyunk – hanem bennünk választja szét a gonoszat és az igazat, a fogyaszthatót és a károsat. Nem kellemes ez. Hányszor menekülünk előle! Hányszor mondják szakemberek is, hogy fel kell oldani a bűntudatot! Ez azonban zsákutcába vezet csak. Mint amikor az ember nem megy el orvoshoz, hanem lábon hordja betegségét. Jézus szava tisztán, egyértelműen – de sohasem kegyetlenül – szétválasztja bennünk a jót és a rosszat, a bűnt és az igazat. 
Milyen jó ennek alávetni magunkat – a Szentlélek, mint tiszta szél, kifújja belőlünk az irigységet, a rosszindulatot, megítéli amikor másokról rosszat híresztelünk. A Szentlélek kifújj belőlünk, amikor hitetlenek vagy keményszívűek vagyunk, amikor visszaélünk a ránk bízott javakkal. És összegyűjti csűrébe a tiszta gabonát. A polyvát pedig megégeti olthatatlan tűzzel – a világban ismerik az elévülési idő fogalmát. Sokan játszanak is erre. Majd elfelejtik, ami rosszat tettem. A rossza azonban minden elévülési idő után is rossz marad. Azt nem lehet elfelejteni – annak tüskéje mindig bennünk, az elkövetőkben marad. Hacsak az olthatatlan tűz ki nem égeti belőlünk. Hacsak Jézus szeretetének olthatatlan tüze ki nem égeti belőlünk. 
Az örömhírhozókról szól ez a vasárnap. Azzal fejeződik be az evangéliumi szakasz, hogy Keresztelő János sok másra is buzdította a népet, és hirdette nekik az evangéliumot. AZ Ószövetségben kérdezi az Úr: Kit küldjek el követségünkben. Feleljünk rá Ézsaiás prófétával együtt: „Itt vagyok, engem küldj!” Ámen.