Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Székesfehérvár, 2011. november 27.     Lk 4:13-21.

Amikor az ördög elvégzett minden kísértést, eltávozott tőle egy időre. Jézus a Lélek erejével visszatért Galileába, és elterjedt a híre az egész környéken. Tanított a zsinagógákban, és dicsőítette mindenki. Amikor Názáretbe ment, ahol felnevelkedett, szokása szerint bement szombat napján a zsinagógába, és felállt felolvasni. Odanyújtották neki Ézsaiás próféta könyvét, ő pedig kinyitotta a könyvet, és megkereste azt a helyet, ahol ez van megírva: „c” 
Ekkor összegöngyölítve a könyvtekercset, átadta a szolgának, és leült. A zsinagógában mindenkinek a szeme rajta függött; ő pedig szólni kezdett hozzájuk: „Ma teljesedett be ez az írás fületek hallatára.”
Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Kezdjük hát az elején – ezt az egyházi évet is. Annyiszor kezdünk már új ádventot, s hányszor nekilendültünk, hogy ebben az évben nagyobb figyelemmel készülünk a Karácsonyra. De akárhányszor kezdtünk is már újat, most megint kezdjük az elején hittel és reménységgel!
Kezdjük az elején – a hitünk építését is. Jó néha visszagondolni arra, honnan is indultunk el. Jó végiggondolni, mi vonzott bennünket Jézushoz. Mi a hitünk alapja, kiindulópontja. Ide vezet minket ez a názáreti prédikáció, amikor Jézus felállt felolvasni. A kiindulóponthoz visz vissza: Isten valódi akaratához. Mert az vonzott minket Jézushoz, hogy az Ószövetségből megismerhetetlen Istennek valóságos akaratát megismerhetjük. Az vonzott minket Jézushoz, hogy saját történelmünkből, vagy a természet folyamatából megismerhetetlen Isten önmagát, végső akaratát mutatta meg Jézusban. 
Ez a kiindulópontunk. Sok mindent építhetünk erre az alapra, de ezt az alapot soha ne veszítsük szem elől! Mert az az Isten akarata, amit Jézusban mutatott meg. Sorsunkból azt gondolhatnánk: Isten büntet, a hibáinkat keresi. Sorsunkból azt gondolhatnánk, hogy Isten gyengekezű, hagyja szabadon garázdálkodni a rosszat – csak minket nem – és semmit nem tesz az igazságért. Ha a kezdetet elfelejtjük, és csak a Római levél idézett részét olvassuk, azt gondoljuk: Isten az elvárások Istene, határt szab örömünknek, és tilalomfák jelzik hatalmát. Térjünk hát vissza a kezdetekhez, ahogy Jézus kezdte működését, ahogyan ajtónk elé állt, ahogy megszólított minket az Úr Lelkének erejével. „Az ÚR Lelke van énrajtam, mivel felkent engem, hogy evangéliumot hirdessek a szegényeknek; azért küldött el, hogy a szabadulást hirdessem a foglyoknak, és a vakoknak szemük megnyílását; hogy szabadon bocsássam a megkínzottakat, és hirdessem az Úr kedves esztendejét.” 
Ne legyen hát kételyünk: ez Isten akarata! Ezt hozza Jézus nekünk. Sok bizonytalanságunk között ez az akarat biztos. Annyira bizonyos, hogy Jézus kijelenti: Ma teljesedett be! Beteljesedett!
Jézus teljesítette be. Meghirdette Isten országának eljövetelét, és aztán elindult, és amit meghirdetett, azt tette. Mert az evangélium, amit hirdetünk nemcsak szó, hanem tett. Tudunk történetekről, amikor Jézus megnyitja a vakok szemét, amikor meggyógyít betegségtől megkötözötteket, megbocsát bűnöket. Amit Jézus meghirdet, az nemcsak szó, hanem tett. A Szentlélek erejében ható szó. 
Ez a szó – az evangélium, Jézus örömhíre hangzik ma is a Szentlélek erejével. És történnek csodák – amikor vakok látnak: kilátástalan sorsúak jövőt látnak maguk előtt. Akiket félelmek megkötöznek, azok a szeretet szabadságának örvendenek. Akiket szeretetlenség megkínzott, azok szerető közösségre találtak a gyülekezetben. Akiket a bűn megnyomorított, meggazdagodnak a bűnbocsánat által. Ez a szó, Jézus örömhíre hangzik ma is az Egyházban. És bár a világ egyre sötétebb és hidegebb – s sokszor ide is beszüremkedik a sötét és a hideg–, Krisztus örömhíre, hogy Isten országa egészen közel van, hirdettetik közöttünk. Krisztus evangéliuma, hogy az Úr közelebb van, mint amikor hívővé lettünk, a Lélek erejével – nemcsak szóval, hanem a tett erejével hirdettetik közöttünk. S így lesz az egyház, a Krisztusra figyelő gyülekezet apró mécses, ádventi gyertya a világ decemberi sötétségében. 
Újra ádvent van. Kezdjük elölről az egyházi évet. Van, aki öt éve. Van, aki már hetvenöt éve kezdi újra és újra. S szól az ádventi ének: Jer, tárjunk ajtót még ma mind! Tárjunk ajtót – ahogy a bevezető zsoltárban mondtuk –, hogy a dicső király, az igaz és diadalmas király, Jézus betérhessen hozzánk, és örömhírét, a szabadulás evangéliumát hozza el nekünk, szegényeknek! Ámen. 

A Kezdjük hát az elején – ádvent van
B A hitünket is – Isten valódi akarata teljesül Jézusban
B1 Ezt az akaratot tartsuk szem előtt – annyi bizonytalanság között ez bizonyos annyira, hogy beteljesedett.
B2 Jézus teljesítette be. Tudunk történetekről, hogyan tette ezt Jézus – mert nem szó volt csupán, hanem tett. Nem elszálló szó, hanem a Szentlélek erejében ható szó. 
B3 Ez a szó – Jézus igehirdetése hangzik ma is. És történnek csodák – amikor vakok látnak: kilátástalan sorsúak jövőt látnak maguk előtt. Akiket félelmek megkötöznek, azok a szeretet szabadságának örvendenek. Akiket szeretetlenség megkínzott, azok szerető közösségre találtak a gyülekezetben. Akiket a bűn megnyomorított, meggazdagodnak a bűnbocsánat által.
C Jer, tárjunk ajtót még ma! Ma – lehet, hogy századszor próbáljuk újra az ajtónyitást, sokadszor vesszük elő az ádventi házikót – újra nyissunk ajtót Jézus előtt. Tárjunk szív-kapukat, hogy a legnagyobb Király bemehessen rajta!