Title: Jézus is rendszeresen szembesült azzal, hogy saját faluja, saját népe, de még a legközelebbi tanítványai, a 12 tanítvány sem ismerték fel
Author: Lázár Viktor
Last saved by: Rumy Imre

KEGYELEM NÉKÜNK ÉS BÉKESSÉG, ISTENTŐL, A MI ATYÁNKTÓL, ÉS A MI URUNK JÉZUS KRISZTUSTÓL. ÁMEN.

Hallgassa meg a gyülekezet azt a levélbeli szent igét, amelyet egyházunk a mai vasárnapra az igehirdetés alapjául elrendelt. Megírva találjuk János 1. levelében, a 3. fejezet 18. versétől a 24. verséig a következőképpen:

„Gyermekeim, ne szóval szeressünk, ne is nyelvvel, hanem cselekedettel és valóságosan. Ebből tudható, hogy az igazságból valók vagyunk. És akkor az ő színe előtt azzal biztatjuk a szívünket, hogy bár a szívünk elítél, Isten mégis nagyobb a mi szívünknél, és mindent tud. Szeretteim, ha pedig a szívünk nem ítél el, bizalommal szólhatunk Isten előtt; és amit kérünk, megkapjuk tőle, mert megtartjuk parancsolatait, és azt tesszük, ami kedves őelőtte. Az ő parancsolata pedig az, hogy higgyünk az ő Fiának, a Jézus Krisztusnak nevében, és szeressük egymást, ahogyan erre parancsolatot adott nekünk. Aki pedig megtartja az ő parancsolatait, az őbenne marad, és ő is abban; és ezt, hogy ő bennünk van, abból tudjuk meg, hogy a Lelkéből adott nekünk.”

Keresztény Gyülekezet, Testvéreim az Úr Jézus Krisztusban!

Az elmúlt héten Isten arra tanított bennünket az Ő igéjén keresztül, hogy a gyülekezetünk a Krisztus teste. Krisztus teste vagyunk, testvérei egymásnak, ahol mindannyiunknak Istentől kapott helye, ajándéka és feladata van.

A mai igében Isten még tovább visz bennünket. Igen, mindannyiunknak helyünk van itt, és egymásnak testvérei vagyunk, de most János apostol arra figyelmeztet bennünket, hogy „ne szóval szeressünk, ne is nyelvvel, hanem cselekedettel és valóságosan.” Tehát nem elég elfogadnunk, hogy a másik ember itt van a gyülekezetünkben, hanem János azt mondja: szeressük is egymást!

Nagyon nehéz és kényes téma ez. Azt gondoltam, hogy csak első vagy második látásra, de nem. Ez valóban nehéz és kényes téma: a gyülekezetben testvérei vagyunk egymásnak, és szeretnünk kell egymást. Hallottuk a gyónási igék között és az evangéliumban is a nagy parancsolatot: „Szeresd az Urat, a te Istenedet, teljes szívedből, teljes lelkedből és teljes elmédből (…) [és] szeresd felebarátodat, mint magadat.”

Amikor tavaly konfirmációra készítettem fel egy kis csoportot, az egyik alkalommal a bűneinkről, a bűnösségünkről beszélgettünk a gyerekekkel, és az egyik fiú bevallotta, hogy igazából ő nem is érzi magát bűnösnek. Jó, lehet, hogy elkövet kisebb hibákat, de semmi komolyat. Ekkor elmondtam neki a nagy parancsolatot, és megkérdeztem: szereted Istent teljes szívedből, lelkedből és elmédből? És úgy szereted a körülötted élő embereket, mint saját magadat?

Akkor egy kis csend lett, legörbült a fiú szája, és azt mondta: „Azt hiszem, leesett. És jó nagyot koppant”. A bűntelenség felhőtlen érzése hirtelen változott nyugtalanító bűntudattá!

Isten igéjének a fényében mindig egészen másként láthatjuk magunkat és egyáltalán a világot, mint nélküle. Ezért van az is, hogy talán bármelyikünk szebbnél szebbeket tudna mondani a szeretetről úgy általánosságban, de amikor az Isten igéjével találkozunk, amely a szeretetről beszél, akkor hirtelen megtorpanunk!  Megriadunk, mert úgy érezzük, hogy nem tudjuk eléggé megfogni, megragadni azt az igazságot és mélységet, ami méltó az Isten igéjéhez…

Nem tudunk mást tenni, mint minél többet olvasni az igét, minél mélyebbre menni benne és imádkozni, imádkozni, hogy Isten adja meg nekünk, hogy közelebb juthassunk az igazsághoz és a szeretet megvalósításához!

János apostol azt mondja, hogy szeressük egymást, mégpedig ne csak szóval és nyelvvel, hanem cselekedettel és valóságosan, mert „ebből tudható, hogy az igazságból valók vagyunk”.

Tisztázzuk először is, hogy mit jelent szeretni. Az a szó, amit János apostol itt használ, az agapeó ige. Agapeó: azaz csak úgy szeretni. Nem azért, mert jó nekünk együtt, nem azért, mert tetszik benned valami, nem azért, mert az enyém vagy, hanem csak úgy. Akkor is, ha te nem szeretsz, akkor is, ha nem vagy szeretetreméltó.

Az agapeó az isteni szeretetet fejezi ki. Azt, ahogyan Isten szeret bennünket, és azt, amellyel az ember csak akkor tud szeretni, ha folyamatosan Isten szeretetéből él.

De milyen is ez a szeretet? Feltétel nélküli, és teljesen a másikra figyelő. Egyszer Albert Schweitzertől megkérdezte a lambaréné-i kórházban egy leprás ember: Nagy fehér doktor, meg tudná-e mondani, hogy mi a szeretet? – Albert Schweitzer így válaszolt: Nagyon egyszerű, édes fiam. Rendelkezésedre állok, Istenem. Rendelkezésedre állok, embertársam.

A te rendelkezésedre állok, nem azt teszem, ami szerintem kényelmes és jó, hanem azt, amire szükséged van.

János apostol arra figyelmeztet bennünket, hogy nekünk ezzel a feltétel nélküli, hitbeli szeretettel kellene egymást szeretnünk! Mégpedig azért, mert „ebből tudható, hogy az igazságból valók vagyunk”. Mit jelent ez? Jézus azt mondja magáról, hogy Ő az igazság. Ha Őbenne hiszünk, ha Ő a mi igazságunk, akit követünk, ha Hozzá ragaszkodunk, Őbenne bízunk, Ő határozza meg a döntéseinket és életünket, akkor „az igazságból valók vagyunk”.

De Isten igéje azt is mondja, hogy ennek a hitnek, ennek a Jézus-követésnek jele is van! Isten „parancsolata az, hogy higgyünk az ő Fiának, Jézus Krisztusnak nevében, és szeressük egymást, ahogyan erre parancsolatot adott nekünk” – olvassuk János szavait. Hit és szeretet tehát együtt kellene, hogy járjanak! Aki hisz Jézusban és szereti Őt, annak szeretnie kellene testvéreit, embertársait is, mert ez mutatja meg, hogy milyen hite is van valójában. Félelmetes kijelentés ez, ha belegondolunk. A szeretetünk mértéke mutatja meg a hitünk mértékét…

Erre a gondolatra mi is csak úgy reagálhatunk, mint a konfirmandus fiú a nagy parancsolatra. Csenddel. Nem tudunk dicsekedni azzal, hogy mindenkit szeretünk. Felesleges lenne nagy hanggal hirdetni, hogy képesek vagyunk igazán szeretni, mert úgyis kiderülne, hogy nem igaz. Nem tudunk igazán szeretni! Nem tudunk mindenkit szeretni, még itt a gyülekezetben sem! Pedig az igében világosan ott áll, hogy az egymás iránti szeretetünkből „tudható, hogy az igazságból valók vagyunk”. És Isten parancsolataiból az is nyilvánvaló, hogy Ő szeretetre teremtett bennünket!

Nem mintha ez felmentene, de ezzel a fájdalommal nem csak mi nézünk szembe. János apostol szavaiból halványan felsejlik ugyanez a tapasztalat. Azt írja: „bár a szívünk elítél, Isten mégis nagyobb a mi szívünknél”. A szívünk elítél. Átéljük, hogy nem tudunk teljes szeretetben élni, még akkor sem, ha minden erőnkkel próbálkozunk. Érezzük, hogy sem a családunkban, sem a barátainkkal, sem a gyülekezetben nem szórunk szét annyi szeretetet, amennyit kellene. A szívünk elítél, a lelkiismeretünk újra és újra megszólal.

János apostol azonban tud valamit, ami mindennél nagyobb erőt jelenthet a számunkra és átlendíthet bennünket a holtponton: „bár a szívünk elítél, Isten mégis nagyobb a mi szívünknél, és mindent tud.” Isten nem csak azért nagyobb nálunk, mert mindenható és mindentudó, hanem azért is, mert az Ő szeretete több és nagyobb, mint amit mi el tudnánk képzelni!

Ki hitte és ki gondolta volna, hogy Isten emberré lesz és szenved értünk Jézus Krisztusban? Ki hitte és ki gondolta volna, hogy Isten nem rendet tenni jön a földre, hanem magát feláldozva minket megváltani? Kinek jutna közülünk eszébe egy ilyen szeretettől fűtött terv, amellyel Isten megválthat minden embert? Isten nagyobb a mi szívünknél, és ez a mi reménységünk.

Ő lehetőséget adott nekünk arra, hogy úgy éljük az életünket, hogy abban a szeretet domináljon. Nem a mi szeretetünk, mert az kevés, hanem az Ő szeretete! Nap mint nap megtapasztaljuk Isten szeretetét. Apróságokban, de döbbenetes csodákban is. A kérdés, hogy észrevesszük-e?

Észrevesszük-e szeretetre teremtett életünk ajándékát? Észrevesszük-e szeretetre teremtett embertársaink ajándékát? A gyülekezetünket? A kenyeret az asztalon? A napsütést, az esőt? Azt a hallatlan kegyelmet, hogy megismerhetjük Istent? Azt a csodát, hogy az örök élet reménységében élhetünk?

Isten nagyobb a mi szívünknél, és ezt meg is mutatja nekünk. Észrevesszük-e? Figyeljük csak meg ezen a héten, Testvéreim, hogy mi minden jóval halmoz el bennünket az Isten, mi mindenben láthatjuk az Ő szeretetét! Isten nagyobb a mi szívünknél, és ez a mi reménységünk, ez a mi szeretetünk forrása.

És továbbra is hangzik felénk a szeretet parancsolata!  Minden vasárnap tükröt tart elénk a gyónási igében, és nem is veszíti érvényét soha. Minden nap, minden emberrel, minden helyzetben ott lesz a feladat: „Gyermekeim, ne szóval szeressünk, ne is nyelvvel, hanem cselekedettel és valóságosan.”

Ez az a pont, ahol a legmélyebben megérthetjük Luther utolsó mondatát: "Koldusok vagyunk, ez így igaz!" Mert nem tudjuk teljesíteni a legfontosabb parancsot, és szenvedünk ettől, hiszen mire másra lenne nagyobb szükségünk, mint arra, hogy szeressünk és szeressenek minket! „Koldusok vagyunk”: nem tudunk mást tenni, mint hogy mindig, minden nap, minden helyzetben Istent kérjük, adja meg nekünk, hogy szeretetben cselekedjünk! Hiszen szeretet nélkül semmit vagyunk! Hiába kaptunk Istentől bármilyen kegyelmi ajándékot, bármilyen tehetséget, ha nincs bennünk szeretet, akkor az valójában elválaszt bennünket egymástól és nem tölti be a feladatát!

Gyökössy Endre hívja fel a figyelmünket János evangéliuma kommentárjában arra, hogy az evangéliumok szerint Jézus úgy élt, hogy miután az emberekkel foglalkozott, mindig Istenhez fordult. Aztán megint az emberekkel törődött és azután ismét Istenhez imádkozott. Jézus életritmusa úgy működött, hogy az Atyától az emberig, azután az embertől az Atyáig mozgott. Jézus tulajdonképpen ingázott az Atya és az emberek között. És ez az ingázás a hit mozgása Gyökössy Endre szerint.

Ha Jézusnak szüksége volt erre a szeretetforrásra, az Atyához való szüntelen ingázásra, akkor mi hogyan tudnánk e nélkül szeretni? Nekünk is szükségünk van a jézusi életritmusra!

Nekünk is szükségünk van arra, hogy nap mint nap koldusként a mi mennyei Atyánk elé menjünk és azt kérjük: Atyám, taníts engem szeretni! Segíts, mert magamtól nem megy! Segíts, mert szenvedek a szeretetlenségtől, és szenvednek mindazok, akik körülöttem élnek! Add nekem a jézusi lelkületet, add nekem Szentlelkedet, hogy szeretni tudjak!

Pontosan erről szól igeszakaszunk utolsó verse: „Aki pedig megtartja az ő parancsolatait, az őbenne marad, és ő is abban; és ezt, hogy ő bennünk van, abból tudjuk meg, hogy a Lelkéből adott nekünk.” Ha az Atyában maradunk, aki maga a Szeretet, ha Jézusban maradunk, akiben Isten a legegyértelműbben mutatta meg irántunk való szeretetét, akkor a Szentlélek bennünk lesz! Munkálkodni fog az életünkben és a személyiségünkben!

Ha folyamatos kapcsolatban maradunk az Atyával és a Fiúval – imádkozunk, Isten igéjéből és keresztény közösségben élünk -, akkor tudunk gyümölcsöt teremni, akkor tudunk szeretni!

Túl fennköltnek és valótlannak tűnik ez?
Vajon nem az Isten Szentlelke munkálkodott-e akkor, amikor az apostolok az egész életüket Jézus Krisztus ügyének a szolgálatába állították?
Nem Isten Lelke működött-e az őskeresztények életében, amikor azt mondták róluk: nézzétek, mennyire szeretik egymást?
Vajon nem a Szentlélek dolgozott-e akkor, amikor egy Albert Schweitzer nevű ember elhatározta, hogy Lambaréné-ben fog embereket gyógyítani?
Vajon nem Isten Lelke tette-e, hogy egy törékeny szerzetesnő, Teréz anya mentő szeretettel fordult az utcán élő és halódó nyomorultakhoz Kalkuttában?
Vajon nem a Szentlélek munkája-e az, hogy egy ferencesrendi szerzetes több száz árva, elhagyott gyermeket gyűjtött össze az utcáról, és nevelőszülőket szerzett nekik, iskolát, árvaházat nyitott a számukra?

Fennköltnek és valótlannak tűnik az, hogy ha Istenben maradunk, akkor az Ő Szentlelke munkálkodik bennünk, és mi gyümölcsöt termünk és a szeretet cselekedeteit tesszük? Ne engedjünk ennek a kísértésnek! Vegyük észre, hogy Isten szeretetének tényleg hatalma van! Hogy Isten Szentlelkének valóban formáló, változást hozó ereje van! Ez legyen a mi reménységünk! Ámen.

Imádkozzunk!