KEGYELEM NÉKÜNK ÉS BÉKESSÉG ISTENTŐL, A MI ATYÁNKTÓL, ÉS A MI URUNKTÓL, JÉZUS KRISZTUSTÓL. ÁMEN.

Hallgassa meg a gyülekezet az igehirdetés alapigéjét, amelyet egyházunk a mai vasárnapra, a Szentháromság ünnepe utáni 11. vasárnapra az igehirdetés alapjául elrendelt. Megírva találjuk Jeremiás próféta könyvében, a 9. fejezet 22. és 23. versében a következőképpen:

„Ezt mondja az Úr:
Ne dicsekedjék bölcsességével a bölcs,
ne dicsekedjék erejével az erős,
ne dicsekedjék gazdagságával a gazdag!
Aki dicsekedni akar,
azzal dicsekedjék,
hogy érti és tudja rólam,
hogy én vagyok az Úr,
aki szeretetet, jogot és igazságot teremtek a földön,
mert ezekben telik kedvem
- így szól az Úr!"

Keresztény Gyülekezet, Testvéreim az Úr Jézus Krisztusban!

Egyetlen szó körük forog a mai igénk, és ez a szó a dicsekvés. Ötször fordul elő a két felolvasott igeversben. Nem is gondoltam volna, de a Bibliában egészen sokszor találkozunk a dicsekvés fogalmával! Talán azért, mert – bele sem gondolunk, vagy akár le is tagadjuk, de - a dicsekedés fontos része az életünknek!

A kisgyerekek sokszor dicsekszenek a szüleikkel, a nagyobb testvéreikkel, sőt előfordul az is, hogy jó nagyot lódítanak a társaik előtt. A szülők pedig gyakran dicsekszenek a gyermekeikkel vagy az unokáikkal: szép, okos, még csak ennyi hónapos vagy éves, de már mennyi mindent tud!

És számtalanszor halljuk azt is, hogy valaki a saját eredményeivel és sikereivel dicsekszik! Előfordul, hogy nem is mondja ki, hogy gazdag, egyszerűen csak megjelenik egy méregdrága sportkocsival, vagy hatalmas, csillogó ékszerekkel.

Mi mindennel dicsekszünk… Ki mindenkivel dicsekszünk… Gyermekekkel, unokákkal, híres, gazdag, elismert ismerősökkel. Miért tesszük? Miért teszi mindenki? Mi is, a szomszédaink is, a rokonaink is, az ismerőseink is, még az egészen kicsi gyerekek is…

Dicsekszünk, mert a dicsekedés természetes emberi viselkedés egy olyan világban, ahol nem kapunk elég figyelmet és szeretetet. Természetes, hogy „szeretnénk kitűnni az arctalan tömegből.” Természetes, hogy szeretnénk, ha valaki figyelne, felfigyelne ránk. Teljesen érthető, hogy szeretnénk, ha valaki értékesnek látna, fontosnak tartana bennünket.

Ha van mivel vagy kivel dicsekednünk, akkor úgy érezzük, hogy értékesebbek vagyunk! Szükségünk van az elismerésre! Szükségünk van a dicséretre, a pozitív megerősítésre, mert ezek valójában mind a szeretet különböző formái!

Dicsekszünk, hogy felcsipegethessük a szeretet morzsáit, dicsekszünk, hogy érezzük, mi is értékesek vagyunk, ha nem saját magunkért, akkor legalább a hozzátartozóink miatt.

Isten ma arra kérdez rá Jeremiás prófétán keresztül, Testvéreim, hogy mi kivel vagy mivel dicsekszünk. Mitől vagy kitől érezzük magunkat értékesnek, fontosnak, szerethetőnek, vagy éppen erősnek? Isten rámutat arra, hogy milyen a helyes dicsekvés és azt mondja: 

„Ne dicsekedjék bölcsességével a bölcs,
ne dicsekedjék erejével az erős,
ne dicsekedjék gazdagságával a gazdag!”

Azaz ne dicsekedjünk az adottságainkkal, a képességeinkkel, a javainkkal! Mert amink van, azt az Istentől kaptuk! Milyen csodálatosan fejezi ezt ki Jakab apostol a levelében: „Ne legyetek hát tévedésben, szeretett testvéreim. Minden jó adomány és minden tökéletes ajándék felülről van, a világosság Atyjától száll alá”.

Alapigénk pedig így folytatódik:
„Aki dicsekedni akar,
azzal dicsekedjék,
hogy érti és tudja rólam,
hogy én vagyok az Úr”.

Észrevesszük-e, hogy micsoda szeretet rejtőzik ebben a felszólításban? Isten megengedi nekünk, Testvéreim, hogy Vele dicsekedjünk! Olyan dolgokkal, emberekkel tudunk dicsekedni, amik vagy akik valahogyan hozzánk tartoznak, és Isten most azt parancsolja nekünk, hogy mi dicsekedjünk Ővele! Megengedi, sőt kéri, hogy Hozzá tartozzunk! Megengedi, hogy megismerjük Őt! Megengedi, hogy kapcsolatban legyünk Vele! Olyan bizalmi viszonyra hív bennünket, mint amilyen jó esetben a szülő és a gyermeke között van: ismerik és szeretik egymást!

Gondoljunk csak bele! Isten, aki teremtette a mennyet és a földet, aki mindenható, mindentudó és mindenütt jelenvaló, azt szeretné, ha a hozzátartozói lennénk! Mert valójában mindig is azok voltunk, mindnyájan azok vagyunk! Ő teremtett bennünket, Ő tart életben minket, Ő gondoskodik rólunk. A 8. zsoltár írójából is kitört a kérdés:
„Ha látom az eget, kezed alkotását,
A holdat és a csillagokat,
Amelyeket ráhelyeztél,
Micsoda a halandó – mondom -,
És az emberfia, hogy gondod van rá?”
A hatalmas Istennek gondja van ránk, azt akarja, hogy Hozzá tartozzunk, a szerettei legyünk, és ez adja a mi értékességünket!

Tudjuk és látjuk, hogy a világ micsoda őrült dolgokat vár el tőlünk, ha értékesnek akarjuk érezni magunkat. Tapasztaljuk, hogy csak a bölcs vagy ravasz, erős vagy törtető, gazdag ember tudhatja magát értékesnek. De ha nem vagyunk elég leleményesek, ha lekéssük a nagy lehetőségeket, ha betegek leszünk, vagy beteget ápolunk, ha sokat dolgozunk, de mégsem jutunk előre, már megkérdőjelezik, hogy értékes tagjai vagyunk-e a társadalomnak.

De Isten a helyünkre tesz bennünket! Ő elég értékesnek tart bennünket ahhoz, hogy a gyermekeivé fogadjon a keresztségben! Elég értékesnek tart ahhoz, hogy kapcsolatba lépjen velünk! Amíg a világban mindenki a „nagy emberek” kegyeit keresi, addig Istennél fordítva van: Ő, a nagy, az erős keres minket! Mert értékesnek tart bennünket! Bennünket, bűnös és hűtlen embereket. Talán emlékszünk a szép imádságra: „Szent vagy Urunk, és nagy a te irgalmad. Elítéled a bűnt, de megmented a bűnösöket szeretett Fiad élete árán.” Igen, Isten olyannyira értékesnek tart bennünket, hogy a legnagyobb áldozatot hozta: értünk - az Istentől és bizony egymástól is újra és újra elpártoló teremtményeiért – elküldte Jézust, hogy az Ő kereszthalála által megmentsen bennünket. Ahogyan Péter első levelében olvassuk: „nem veszendő dolgokon, ezüstön, vagy aranyon váltattatok meg (…), hanem drága véren, (…) Krisztusnak a vérén”.

Ilyen Istenünk van! Aki a mi mennyei Atyánk akar lenni! És ebben az isteni értékrendben van még egy ajándék: az, hogy testvérekre, velünk egyenrangú társakra találhatunk. Mert az Istentől való elfogadottságom és értékességem egyben azt is jelenti, hogy a másik ember is olyan értékes, mint én.

A farizeusról és a vámszedőről szóló példázatban a farizeus így imádkozott: „Isten, hálát adok neked, hogy nem vagyok olyan, mint a többi ember…”. És Jézus azt mondja erről a farizeusról: úgy ment haza, hogy Isten nem fogadta el őt igaznak. Betartotta a törvényt, sőt még túl is teljesítette egy-egy ponton, de a kegyessége tudatában lenézte és elítélte az embertársait. Nem tartotta őket értékesnek, nem volt megértő és segítőkész lenni velük szemben. 

De mi már tudjuk: ahhoz, hogy értékesnek érezzük magunkat, nem kell jobbnak, erősebbnek lennünk, mint a többiek. Nem az adja az értékünket, hogy kiválóbbak vagyunk másoknál, hanem mindannyian értékesek vagyunk az Isten számára! És így testvérek lehetünk egymás számára! Mekkora békét adhat egy közösségben az, ha végre nem kell jobbnak lennünk egymásnál, ha végre nem kell küszködnünk, a sikereinket mutogatnunk ahhoz, hogy elfogadjanak és értékesnek tartsanak! Isten ezt az ajándékot, a közösség ajándékát is nekünk szánja.

Észrevették a Testvérek, mennyi ajándékról szólt nekünk ma az Isten igéje? Észrevették, mennyi mindennel akar bennünket az Isten megörvendeztetni? 

Vajon dicsekszünk-e ezek után a mi Istenünkkel? Dicsekszünk-e azzal, hogy Ő olyan Isten, aki „szeretetet, jogot és igazságot teremt a földön, mert ezekben telik kedve”? Dicsekszünk-e azzal, hogy az Ő gyermekei vagyunk és testvéreket kapunk Tőle? És vajon meglátszik-e az életünkön is, hogy nem magunkban bízunk, hanem egyedül Istenben? Meglátszik-e az életünkön, a viselkedésünkön, a tetteinken, hogy az Ő irgalmából élünk? Kihat-e az Isten kegyelme az embertársainkkal való kapcsolatunkra?

És fel kell tennem a kérdést: Lehetséges egyáltalán így élni? Boldognak, elégedettnek lenni úgy, hogy Istennel dicsekszünk? Egyetlen példát hadd hozzak! Johann Sebastian Bach, a nagy zeneszerző, az igazi zseni micsoda dicsőséget mondhatott volna magáénak! De nem tette! Hanem minden művének a végére ezt a 3 betűt írta: SDG. Azaz: Soli Deo Gloria! Ez azt jelenti: Egyedül Istené a dicsőség! Nem az enyém, hanem Azé, aki teremtett és megváltott engem.

Lehetséges tehát így élni! Az Istennel dicsekedve élni. Annak, aki „érti és tudja”, hogy ki az Úr, kinek köszönhet minden jó adományt és tökéletes ajándékot.

Adja meg nekünk is a mindenható Isten, hogy minden jóért Neki adjunk hálát, és megtapasztaljuk, hogy amikor Ővele dicsekszünk, és nem saját magunkkal, akkor azzal nem kisebbek és kevesebbek leszünk, hanem valójában egyre értékesebbek. Ámen.