Title: Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól
Author: Bencze András
Last saved by: Rumy Imre
Company: BSAFTPZ

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.       	Ez 11:19-21	Szfvár, 2011. május 1. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Ünneplő Gyülekezet!

Az édesanyákkal együtt köszöntjük ma az érettségire készülőket is. Valahol össze is tartozik a két ünnep, hiszen az anyai hivatás arra szól, hogy gyermekeink felnőtt emberekké váljanak. Épp azért szokták a legnehezebb és legszebb szeretetnek nevezni az anyai szeretetet, mert minden más szeretet a saját maga számára szereti azt, akit szeret, az édesanya pedig igyekszik úgy szeretni, hogy mások számára nőjön fel, formálódjék gyermeke. 
Gyermekfejjel, serdülőként gyakran másként éli ezt meg az ember. Nagyon hamar kezdjük úgy gondolni, hogy már kellően felnőttek vagyunk, kialakult személyiségek. Elég hamar bezárkózunk a „nevelés”, szüleink hatása előtt. 
Felnőttként is gyakran értjük félre nagykorúságunkat. Leginkább másról szoktuk mondani: „Kutyából nem lesz szalonna!”, magunkról szelídebben: „Én már csak ilyen vagyok, így kell elfogadni!”. Mindkettő a kialakult, zárt személyiséget jelenti.  
Ezért szeretem ezt a történetet János evangéliumából: a tanítványok együtt vannak abban a zárt teremben. Bezárkóztak, ahogyan sokszor mi is magunkba zárkózunk, ahogyan kialakult személyiségünket lezártnak tekintjük. Ezékiel próféta úgy mondja ezt az állapotot: Kőszív. Érzéketlen. S ebbe a zárt szobába, ebbe a lezárt személyiségbe valahogyan, fel nem tárható módon – nem azért, mert kinyitották az ajtót, nem azért, mert vágyva vártak Jézus megjelenésére – szóval nem az ember igényéből, nem az ember akaratából, hanem egyedül Jézus döntése nyomán – megjelent Jézus. A kőszívet hússzívre cseréli. Szeretném ezzel bátorítani az édesanyákat, nincsen Jézus előtt lezárt személyiség. Ha mi már nem tudunk nevelni, ha már nekünk nincs is hatásunk gyermekeinkre, Jézus be tud lépni életükbe. Ezt is ígéri, amikor a keresztség parancsát adta: ahogyan ezt teszitek, én veletek vagyok minden napon a világ végezetéig. 
Az érettségizőkkel együtt pedig hálát adunk, hogy az ő életükbe is belépett Jézus, hogy hitet teremtett bennük, s hogy mindig formál benneteket, egyre inkább saját arcára – ahogy Ezékielnél mondja az ÚR: „hogy rendelkezéseim szerint éljenek, és törvényeimet megtartsák és teljesítsék”. Jézus előtt nincsen zárt ajtó, számára nincs lezárt személyiség. 
Milyenné szeretne formálni bennünket a mi Urunk? Azt mondja erről az Úr: Egy szívet adok nekik, új lelket adok beléjük. Sokáig azt gondoltam, hogy az egy szív az egységet jelenti. De valahogyan az egy szívnek és az új léleknek párhuzamos jelentésűnek kellene lennie. Aztán eszembe jutott a teremtéstörténet, ahol azt mondja a Szentírás, hogy Isten saját lelkéből lehelt az emberbe. S eszembe jutott a Sinai-hegyi törvényadás, ahol Izráel megvallja hitét: Halld meg Izráel, az Úr, a mi Istenünk egy Úr. Az egy szív és az új lélek egyaránt Istenhez kötöttségünkről beszél. Egy szívet adok nekik – hogy olyan legyen a szívünk, a gondolkodásunk, amilyen Isten. Osztatlan, teljességgel szerető, igazságos, hűséges és tiszta. Nincs benne viszonylagosság, kétértelműség, felemásság. Ahogy mondja Jézus a nagy parancsolatban: szeresd… teljes szívedből, teljes lelkedből, teljes elmédből! Legyen olyan a szívünk, énünk, gondolkodásunk, mint Isten. Egy. Osztatlan. És: új lelket adok beléjük. Mert a régi életünk meghalt. A keresztségünkben ezt éltük át. Meghaltunk, és már Krisztus él bennünk. Mert az Ő lelkét lehelte belénk Isten. 
S annyira érdekes erre hétköznapjainkban odafigyelni. Mert nem természetesen megy ez az új lélekkel élés, hanem odafigyeléssel. Amikor dühös leszek, mert orrom előtt megy el a busz. S nem engedem, hogy harag vagy bosszankodás legyen úrrá rajtam. Amikor nem hallgatják meg a véleményemet, és kicsinek, megalázottnak érzem magam, de nem hagyom, hogy ez elválasszon engem a többiektől, mert bennük is Jézus Lelke van. Ennyire hétköznapi és ennyire új, hogy Jézus Lelkét kaptuk, amikor Ő belépett életünkbe, amikor hitet teremtett bennünk. 
Isten bennünket Jézus arcára szeretne formálni. Amikor Pilátus a nép elé állította őt, ezt mondta: Íme, az ember. Ő az, akivé Isten az embert teremteni akarja. Őbenne, Őáltala teremt minket is azzá, aki az Ember. S amikor olyanok leszünk, mint Ő, akkor mondjuk magunkról: kész ember vagyok. Addig szükségünk van édesanyánk és minden szerettünk szeretetére, imádságára, figyelmességére – és mi magunk is igyekszünk erre a nagykorúságra Jézus Krisztusban. Ámen.