Title: Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében
Author: Bencze András
Last saved by: Rumy Imre
Company: BSAFTPZ

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Szfvár, 2011. április 10.   Jn 2: 13-22.

Az Emberfia nem azért jött, hogy neki szolgáljanak, hanem hogy Ő szolgáljon, és életét adja váltságul sokakért. (Mt 20:28)

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!
Párizsba utazott az iskola énekkara. A szülők meghagyták a gyerekeknek: aztán minden nap legalább két sms-t küldjetek! Mert szükségük van a hírre. Kapcsolatban lenni…
Nemcsak egymással, hanem Istennel is. Alapvető vágyunk, hogy megszólíthassuk Istent, hogy szükségeinket, hiányainkat elmondjuk neki. Aztán persze meg szeretnénk tudni az Ő akaratát is. Jó kapcsolatban lenni Istennel. Nemcsak beszélni Róla, hanem beszélni Vele.
Vegyük számba, milyen eszközeink vannak erre! 
Az Ábrahámról szóló történet felidézi az áldozatot, mint a kapcsolattartás eszközét. Ám azzal fejeződik be a történet, hogy az Úr nem kéri Ábrahámtól az áldozatot. Az Ószövetség ez által határozottan elutasítja az emberáldozatot, mint Istennek tetsző rítust. Hiába gyakorolta azt a zsidóságot környező kultúra, hiába volt általánosan elfogadott Isten-kapcsolat a gyermek-áldozat, az Ószövetségben Ábrahám szakított ezzel a kegyetlen, Istennek nem tetsző gyakorlattal. Izsák helyett a bozótba fennakadt kost áldozta fel Istennek. A helyettes áldozat vált az Istennel való kapcsolattartás eszközévé. Számunkra már ez is kegyetlen, érthetetlen, elfogadhatatlan mód. Távol áll tőlünk. Jézus korában pedig még ezért árulták az áldozatra kész juhokat, bikákat és bakokat a templom udvarán. Ezért álltak egymás hegyén-hátán a galambketrecek, és ezért volt jelentős forgalma a pénzváltóknak. Amikor Jézus kötélből korbácsot készített, nem pillanatnyi zűrzavart okozott. Azt fejezte ki: nem, áldozatokon keresztül nem lehet Istennel kapcsolatot tartani. Valami egészen másra van szükségünk. 
Mondjuk hát saját eszközeinket, amellyel Istennel kapcsolatot tartunk! Itt a templom. A mi templomunk. Benne az istentisztelet. Felolvasók, énekek, imádságok, elgondolkodtató igehirdetés. Azért jövünk ide, hogy kapcsolatot tartsunk Istennel. 
Mások nem szeretik a templomot. Zavarja őket a tömeg. Egyedül, az otthoni csendben vagy a természet ölelésében sokkal könnyebben lehet elmélkedni. Közelebb érzem magamhoz Istent. Kezembe veszem a Bibliámat, imádkozom. Más azt mondja: meditálok. Ellazított testtel, követve a levegő útját az orrcimpámtól a tüdőmig. S közben kapcsolatba kerülök a bensőmben megszólaló Istennel. 
Jézus azonban nem pillanatnyi zűrzavart okozott, amikor ostort ragadott. Ne tegyétek az én Atyám házát kalmárkodás házává! – zeng ma is a szava. S dőlnek mai asztalaink: Istent nem lehet megvásárolni, kifizetni, megnyerni, megérdemelni, kis telefonon felhívni. Isten elérhetetlen számunkra. Ha révületünkben azt látnánk is, hogy már-már odaérünk a Sion-hegy alá, Ő felfutna ismét a hegyre, és elrejtené Őt a felhő. Ha azt gondolom, meghallgatom Isten szavát, amikor akarom, majd elmegyek templomba, majd imádkozom, majd elolvasom a Bibliám – egyszer rádöbbenek, hogy Istennel nem ilyen egyszerű kapcsolatba lépni. 
Az M1-es autópálya mellé kápolnát akarnak építeni. Legyen hol elcsendesednie az úton lévőknek. Valaki felvetette: nem elég kápolnát építenünk, adjunk helyt benne mohamedánoknak is, hiszen ezen az útvonalon sok iszlám sofőr halad át. Milyen szép gesztus volna, nekik is lehetőséget biztosítani arra, hogy kapcsolatukat Istennel megélhessék. Szép gondolat. Emberséges, vendégszerető. Csak arról feledkezünk meg, hogy Jézus korbácsot font, és szétzavart minden emberi kezdeményezést. Mert minden emberi kezdeményezés tévút. Romboljátok le ezt a templomot, és én három nap alatt felépítem. – mondta, és testének templomáról beszélt. Amikor Krisztust középpontba állító, Jézust láttató kápolnát akarunk építeni, nem vagyunk elzárkózók, hanem éppen akkor nyitjuk meg az egyetlen utat, az egyetlen kapcsolatot Isten felé. Mert nincsen más kapcsolatunk Istennel, csak a megfeszített Jézus. Ő a templom, ahol Isten található. 
S most elsősorban nem a mohamedánokról van szó, hanem mirólunk meg a hozzánk közel állókról. Nincs más kapcsolatunk Istennel, csak Jézus Krisztus. A megfeszített. Akinek testét lerombolták, és aki feltámadt a halálból. Ezért olyan fontos esemény istentiszteleteinken a keresztség, a gyónás, az úrvacsora, az igehirdetés, mert ezek Jézust, az értünk megfeszítettet láttatják. Nincs olyan vallásosság, olyan mélyről fakadó ima, olyan tökéletes rítus, amely kapcsolatba állítana Istennel. Egyedül a halálig engedelmes, alázatos és szelíd Jézus. Ő állít kapcsolatba Istennel minket: a nekünk adatott hit által Lelkét árasztja ránk, és formál bennünket egyre inkább saját hasonlatosságára, élő kapcsolatra az örökkévaló mennyei Atyával, hogy annak akaratát tegyük, aki Jézus által örök életre hívott el minket. 
Legalább napi két sms – mondták a szülők, mert keresték a kapcsolatot. Akik Istennel keressük a kapcsolatot, a Megfeszített Jézusra figyelünk. Őt keressük, Őt hallgatjuk, Őbelé merülünk bele a keresztségben, az Ő testére és vérére éhezünk és szomjazunk. Nincs más közbenjárónk az Atyához, egyedül Jézus. Ámen.