Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.      Fcs, Agárd, 2011. március 27. 	Jn 1:29.

Szeretettel köszöntöm a gyülekezetet a böjti idő harmadik vasárnapján. a látás vasárnapján. A kezdő zsoltárunk mondja: Szemem az úrra néz szüntelen. S heti igénkben Jézus így tanít: Aki az eke szarvára teszi kezét, és hátratekint, nem alkalmas az Isten országára. Szóval nem mindegy, hová nézünk, hová függesztjük tekintetünket: hátrafelé vagy Jézus Krisztusra: az élő, értünk ma is közbenjáró, hatalmával minket megőrző Jézusra nézünk-e. 
Az istentisztelet elején tartott önvizsgálat arra késztet minket, hogy Jézusra tekintsünk, aki hordozza a világ bűneit, a mi bűneinket is. Őérte lehetünk szabadok a múlt terheitől! Áldott legyen ezért Isten! 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!

Illés történetével kezdem. Megfáradt. Talán azért, mert már régóta viselte ezt a prófétaságot. Ez volt a feladata, és már arra lett volna szüksége, hogy végre egyszer neki prófétáljanak. Ismerős ez az érzés – például szülőként: én soha nem fáradhatok el, nekem mindig fittnek kell lennem, pedig olyan jól esnék, ha egyszer engem szolgálnának ki, ha egyszer nem nekem kellene döntenem!
Vagy azért fáradt el Illés, mert eredménytelen volt a prófétasága. Sokat, sokszor prédikált már, nagy csodákat tett, és nem sok hatása volt. Pillanatnyilag talán fellelkesült a nép, aztán megint bálványokat kezdett el imádni. Ez sem áll tőlünk távol. Szólás-mondásaink is keletkeztek már ebből: falra hányt borsó – mondjuk a hiábavaló tanításról. Meg: pap se beszél kétszer – mert védjük magunkat attól, hogy rojtosra beszéljük a szánkat. 
Illés elfáradt – ahogyan sokan közülünk, vagy ahogyan mi is. Kiégés – mondja a lélektan. Ahogyan egy cserépkályha kiég, és már nem tartja a meleget. Ahogyan egy lábos kiég, és már nem lehet benne ízletes ételt főzni. 
Lehetséges, hogy egy egész nép kiég? Lehetséges, hogy szinte az egész nemzedék megfárad? Mondjuk egy focicsapat enerváltan játszik. Nincs meg bennük az esély arra, hogy győzzenek. Eleve vesztesként mennek a pályára. S nemcsak a magyar válogatottra gondolok, nem tudom, nem vagyunk-e mi ilyen kiégett nemzedék. Készült egy szociológiai felmérés a magyarországi evangélikus egyházról. Rendkívül lehangoló képet kaptunk: kevesen járnak templomba, még kevesebben élik meg otthon, magánéletükben keresztyénségüket, még kevesebben vállalnak önkéntes munkát – ez derül ki a válaszokból. Aztán még egy kérdés: mivel lehetne önt motiválni, hogy részt vegyen a gyülekezet életében? S a válaszok zöme, szinte 100 %-a: nem tudom, nincs ilyen lehetőség. S egy utolsó kérdés: Mit kellene megváltoztatni, mennyire elégedett egyházával? S a válasz: Nem kell változtatni, ez így nagyon jó. Nem vagyunk-e kiégett nemzedék? Még egyházon belül is…
S persze, akikben még lobog valami tűz, keressük a lehetőségeket. Eközben a keresés közben valami döbbenetes felfedezés, AHA-élmény, amit keresztelő János mond: Íme, az Isten Báránya, aki hordozza a világ bűneit! Nézzétek, itt van Jézus, aki kiégettségünkben tüzet gyújt bennünk, aki keserű létünket ízessé teszi. Nézzétek, itt van Jézus, aki engedi kioltani életét, hogy a mi életünk lángja lángra gyúljon! S nemcsak keresztelő János, hanem azóta sokak bizonyságtétele, tanúskodása szól arról, hogy Jézus az ő életükbe is változást hozott.  Néven nevezhetünk világhírű embereket – ha focistákról beszéltem, akkor egy régi klasszisról, Stuart Jakabról, az angol focistáról szólok. Őt megragadta Krisztus, és olyan erővel evangélizált, még Magyarországra is eljutott 1938-ban – édesapámra nagy hatással volt igehirdetése. Vagy a rádiómisszióban lehet hallani egy fiatalember bizonyságtételét, aki bőrfejű volt, de amikor Krisztus életre hívta, egészen megváltozott az élete: ma cigányok között misszionál. Nem Illés élményére vágyom, hogy álmomban megjelenjék egy angyal lepénnyel és vízzel, hanem én is Jézust hirdetem: Íme, Isten Báránya, aki elveszi a világ bűneit, aki fáradtságunkat, öregségünket, Isten-hiányunkat hordozza, és aki testével és vérével táplál, aki megerősít, hogy az Isten hegyéig legyen erőnk menni. 
Tegnap egy meditációs napon vettem részt. A meditáció egyik eszköze lehet, hogy egyetlen pontra függesztjük tekintetünket, nem azt nézzük, csak az van a szemünk előtt. Keresztelő János nem ezt a gyakorlatot folyatja. Ő azt mondja: függesszétek tekinteteteket Jézusra, és lássátok őt, teljetek be vele! Nézzétek, itt van Isten Báránya – és amit Pál apostol az Efezusi levélben leír, azt mutatja, hogy Jézus valóban betölti életünket. Világossága kiszorítja belőlünk a sötétséget. Jósága legyőzi bennünk a rosszat. Tisztasága megtisztít minket minden gonosztól. Szóval: hétköznapjainkban, egyszerű emberi kapcsolatainkban meglátszódik rajtunk, hogy Jézus töltötte be életünket. Hogy egykor nem ismertük őt – de mióta ismerjük, azóta törekszünk az igazságra és a szeretetre, azóta fáradozunk a jóért, és készek vagyunk áldozatot hozni azért, hogy a világ szebb legyen. Mióta ismerem Jézust – hát nem mondom, hogy nem fáradok meg, de újra és újra lendületet kapok tőle, mert terheimet, balanszaimat ő hordozza. Ámen.