Title: Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében
Author: Bencze András
Last saved by: Rumy Imre

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Székesfehérvár, 2010. március 21. 	2. Móz 32:30-34.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Ahogy olvastam ezt a történetet, sőt az egész fejezetet, arra lettem figyelmes, hogy a nép mindvégig passzív. Meg sem szólalnak. Mózes végig igyekszik helyretenni azt a nagy bűnt, hogy aranyborjút öntöttek, hogy más istent kezdtek el imádni, hogy megcsalták az Urat. Mózes annyi mindent tesz, ők pedig semmit sem. Nincs jajkiáltásuk, védekezésük, nincs bennük bűnbánat. Mintha csak bábok lennének ezen a színpadon, Mózes és Isten párbeszédében. Pedig nem tárgyak ők. Ők tették a bűnt, ők pártoltak el Istentől. Nagyon is aktívak voltak a rosszban. Ezért még inkább szembeötlő, mennyire tehetetlenek és tétlenek most. 
Sokszor vagyunk így. Még észrevesszük, hogy valami baj történt, hogy rosszat csináltunk. Még észre sem vesszük, hogy valakiben megtörtük a bizalmat, hogy valakit megbántottunk. Vagy ha észrevesszük, nem merünk lépni, nem tudunk mit tenni. Egymás felé sem – hányszor marad el a bocsánatkérés, hány kapcsolat romlik meg azért, mert hiányzik az alázat elismerni hibáinkat. Hány kapcsolat romlik meg azért, mert lemondunk róla. „Ezt elrontottuk, ezért már nem érdemes küzdeni, már nincs mit tenni”– mondjuk magunknak ilyenkor. S nem lépünk Isten f elé sem. Várjuk, hogy ő lépjen. Sokszor vagyunk így, mint a nép ebben a történetben: saját hibáink és kudarcaink miatt elnémulunk, tehetetlenné válunk, elveszítjük kapcsolataikat. 
A Zsidókhoz írt levél arról szól, hogy nekünk is van közbenjárónk. Ahogyan Mózes – aki az egyetlen volt a népben bűn nélkül, hiszen fenn volt a hegyen – magán érezte a bűn súlyát, ugyanúgy Jézus is – aki bűntelen közülünk – magára vette bűneinket. Eléggé vallásos szakkifejezésnek tűnik ez: magára vette bűneinket, pedig nagyon is köznapi. Hiszen mondjuk is, hogy valaki szívén viseli mások sorsát. Vagy magunk is ismerjük az anyai gondoskodást, hogy valaki aggódik gyermekeiért. Amikor a nagyobbik testvér nem tud elaludni, mert a kisebbik még nem írta meg a házi feladatot. 
Nekünk is van közbenjárónk, az igaz Jézus Krisztus. Ő nem nyugszik bele, hogy elromlott a kapcsolatunk Istennel vagy egymással. Ő nem legyint rá, nem adja fel, hanem küzd értünk. Mert szeret. Mert fontosak vagyunk neki. Mert értékesek vagyunk az ő szemében. A mi bűnünk, a mi terhünk, és mégis ő hordozza: helyettünk, velünk és értünk. Ő hordozza, ahogyan elénk áll szenvedésével, keresztjével, halandóságával, és ahogy Isten elé áll értünk való könyörgésével. Mert szükségünk van a közbenjáróra. Egyedül tétlenül és tehetetlenül várnánk pusztulásunkra. Emberi viszonyainkban is gyakran szükségünk van külső segítségre. Valakire, aki szembesít hibáinkkal – ahogy Mózes szólt a néphez: „Igen nagy vétket követtetek el”. Szüksége van a házaspárnak, hogy a megrekedt kapcsolatukban valaki bátorítsa őket, és erősítse a reményt, hogy érdemes fáradozni. Szüksége van a szenvedélybetegnek, hogy valakitől visszajelzést, szeretetet, erőt kapjon. Szüksége van a gyászolónak, hogy ne törjön meg a hite. Emberi kapcsolatainkban is szükségünk van külső segítségre, lelki vezetőre, gyóntatóra. Isten felé pedig szükségünk van a Közbenjáróra, Jézusra, aki megbékít minket Istennel. Aki bizalmat ébreszt szívünkben Isten iránt. 
Az úrvacsorában ezt ünnepeljük. Van közbenjárónk: az Igaz Jézus Krisztus. Nincs már kárhoztató ítélet azok ellen, akik Jézus Krisztuséi. Akik hittel őhozzá kötődnek, akik vallják, hogy Jézus értük jár közben az Atyánál. Nincs már kárhoztató ítélet.
Van még következmény. Hányszor tapasztaljuk is ezt. Mondjuk is a gyerekeknek: a cigaretta kárait majd húsz vagy ötven év múlva tapasztalod meg. S ha egymást sokat idegesítjük, egymásnak okozunk egyébként elkerülhető betegséget. Van következmény, de nincs kárhozat. 
Ahogy akkor Mózesnak azt parancsolta Isten, hogy induljon tovább az úton, úgy minket is indít tovább, és adja ígéretét, hogy velünk jön, és vezet a cél felé, országa felé. Ámen.