Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Édesanyákat és ballagó diákokat köszöntve gondolkodom jókívánságokon. Mit mondhatnék, hogy mindenki, mint saját jókívánságát vihetné magával? A jánosi evangéliumban Jézus maga emlékeztet az öröm és a szomorúság váltakozására. Mit kívánhatnék, hogy kívánságom ne rózsaszín álom legyen? Ne legyen olyan, amiről úgyis tudja mindegyikünk, hogy nem válik valóra! Kívánhatnék jó egészséget – de tudjuk, egyre gyöngül a szervezetünk. Kívánhatnék sok sikert – de vajon nincsen-e szükségünk olykor egy-egy kudarcra is? Mit kívánhatok, hogy mégse vesztegessem el a lehetőséget, valami apró vággyal, mint a veszekedős házaspár, mikor az asszony azt kívánta: nőjön az orrodra a kolbász! 
Keresem hát a szavakat, a fontos, helyükön lévő szavakat, a kívánságokat, amelyek megvalósulhatnak, s amelyekről tudom, hogy jó, ha megvalósulnak. Nem is kívánság ez már, amit keresek, inkább ezt mondom: áldás. Igen, áldást szeretnék mondani édesanyáknak és ballagó diákoknak. Az út végén állóknak, úton lévőknek, s azoknak, akik most indulnak. Áldást szeretnék mondani – s íme, Pál apostol elmondta előttem az 1. Thesszalonikai levélben, s vele mondom én is. 
Nem felszólítás ez az ige. Mert melyikünk tudna parancsra örülni vagy imádkozni. Ki tudna mindenért hálát adni? Nem felszólítás ez az ige, hanem áldás. Az áldásnak pedig az a tulajdonsága, hogy valóság, hogy lehetséges – nem csupán elképzelhető, aminek esélye van a megvalósulásra, hanem amihez minden adottság megvan. Áldás az, amikor azt mondjuk: legyen veled az Úr – mert az ÚR valóban velünk van. Áldás ez az ige is. Az örömre, az imádságra, a hálaadásra hívó áldás. 
Mondom: megvan az adottsága. Nem vágyként hangzik el, hogy de jó lenne mindenkor örülni. Nem óhaj csupán, hogy mindenért hálát adjunk. Ez áldás, mert itt van a megvalósulás küszöbén. 
Hiszen ismerjük mi is, hogy vannak minden szomorúságot és fájdalmat fölülmúló örömök. Ha azt mondom: szerelem, biztosan sokakban felidézek emlékeket, amikor minden más érzést, gondolatot elnyomott a hatalmas öröm, a másikhoz tartozás, a beteljesülés öröme. Vagy azt mondom: szülővé válni. S előkerülnek a régi képek, az első fürdetés, az altatás csodája. 
Tudom, ezek csak képek, mulandó és törékeny képek, amelyek azonban mégis kifejezik, igazolják, hogy van mindeneket örömmé és hálává formáló erő. 
János evangéliumából tudjuk: ez az élő Jézussal való közösség. S bizonyosan Pál apostol is ezt élte át. A feltámadott Jézus mellette van, Ő szólította meg a damaszkuszi úton, Ő teremtett hitet benne, Ő tette hitelessé igehirdetését a pogányok között is. Mindenkor örüljetek – áld meg Pál apostol minket, - mert Jézus velünk van. Bűnbocsánatának, életének erejét tapasztaljuk az úrvacsorában. Vezetését, hűségét éljük át az igehirdetésben. „Ezért énekeltük: öröm van nálad, mégha búbánat ér is minket, Jézusunk!” 
Áldás ez: nem álmodozás, nem óhaj, hanem valóság. Az öröm megadatott nekünk. A húsvét öröme, a túllátás reménysége megadatott nekünk. Nemcsak ebben az életben reménykedünk Krisztusban, hanem valljuk: vele együtt mi is az örök ország felé tartunk. A ma még érthetetlen terheinket is a Teljességre jutás reményében hordozzuk. Pál így erősít: „Hű az, aki elhívott erre titeket, és ő meg is cselekszi azt.” S mivel Ő megcselekszi, ezért nem ábránd vagy talmi kívánság ez, hanem áldás: Mindenkor örüljetek! 
Édesanyáknak és ballagó diákoknak. Kis gyerek kis gond- nagy gyerek nagy gond édesanyáknak, és érettségi vizsgák, felvételik előtt álló diákoknak áldás ez: mindenkor örüljetek! Hiszen Jézus élő közösségének tagjai vagyunk. Ámen.