Title: Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében
Author: Bencze András
Last saved by: Rumy Imre
Company: BSAFTPZ

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	1. Kor 10:15-17.           Fcs, Sárosd, 2009. március 22. 

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

Örülj, Jeruzsálem! – hív bennünket a böjt közepén ez a vasárnap. Ézsaiás könyvéből hangzik ez az igeszakasz. Úgy tudjuk, akkor hangzott a prófécia, amikor Jeruzsálem még romokban állt, és lakói még fogságban voltak. Mégis már előre hangzik a hívás: örüljetek Jeruzsálemmel. A lekcióban olvasott ószövetségi idézet is ugyanezt a korszakot idézi fel. S ugyanúgy bátorítja hallgatóit: Isten ugyan egy rövid pillanatra elhagyta népét, de örök irgalommal irgalmaz neki. Az a rövid pillanat – a történelemből tudjuk – hetven esztendő, két emberöltő volt. Mégis az azt követő öröm tükrében pillanatnyi idő. 
A másik két igénk az úrvacsoráról szól. S örülök, hogy nemcsak beszélek ma az úrvacsoráról, hanem élünk is vele. Tudom, Pál apostol tanítása eredeti értelme szerint inkább intés volt. Ha Jézus Krisztussal kerültek közösségbe a kenyér és a kehely révén, akkor nem kerülhetnek közösségbe bálványokkal. S a bibliaórán el is gondolkodtunk azon, hogy vajon mik a mai kor bálványai, amelyek magukba akarnak láncolni bennünket. Talán leginkább a pénz, a tőke bálványát kellene említenünk. Ha Krisztus testével és vérével vagyunk közösségben, akkor a pénz, a tőke hogyan uralkodhatnék rajtunk, hogyan válhatnánk annak szolgáivá! 
Ma azonban sokkal inkább szükségünk van a vigasztalásra, az élet igéjének erejére. Ezért – bár nem hagyjuk elveszni az eredeti mondanivalót – inkább hadd hirdessem, hadd erősítsem meg testvéreimet abban, hogy Jézus Krisztushoz tartozunk. Amikor a kenyeret megtörjük, amikor a kehelyből iszunk, Jézus Krisztussal kerülünk közösségbe. 
Ez a közösség több, mint ahogy ma együtt eszünk a menzán, a vendéglőben. Még a családi asztal közösségénél is többet jelent. Inkább kifejezi a katonák és bujdosók jelzője ezt: kenyeres pajtás – aki nemcsak a másik kenyerében osztozik, hanem a másik sorsában is. Az áldás pohara, amelyet megáldunk, nem a Krisztus vérével való közösségünk-e? Nem a Krisztus sorsában részesedünk-e? De igen. 
Szenvedését és halálát vesszük magunkra. Szenvedésünk és halálunk már nem magunkban való szenvedés és halál, hanem Krisztussal együtt való szenvedés és halál. Legyen ez vigasztalásunk. S legyen figyelmeztetésünk is: nem valami nagy fejedelem közösségét kaptuk. Nem a kényelem, a tespedés, a nemtörődömség sorsát vettük fel. Nem is az önzőség, a haszonlesés sorsát vettük fel. A Krisztus közösségét kaptuk. A szenvedés sorsát, a béketűrést, az ártatlanul való meghurcoltatást, a megalázottságot. Sőt: a halált.
Ezt a poharat azonban mégis az áldás poharának nevezi az apostol. Nemcsak azért, mert az utolsó vacsorán Jézus áldást mondott a pohár felett. Azért is, mert Jézus szenvedése áldást hozott nekünk. Áldottá tett minden szenvedést. Reményt adott minden szenvedőnek. A feltámadás reménységét. 
A kenyér, amelyet megtörünk, nem a Krisztus testével való közösségünk-e? Mert egy a kenyér, egy test vagyunk soka, akik az egy kenyérből részesedünk. 
Ez a test az egyház. Annyian vannak, akik az egyházat valami szerveződésnek, intézménynek gondolják. Istenben hiszek, de az egyházból nem kérek – mondják ők. Amikor azonban az úrvacsorát veszem, amikor Krisztus teste táplálja életemet, amikor Krisztus megtört teste által erősödik gyenge hitem, akkor én magam is Krisztus testének részévé válok, az egyház részesévé leszek. Nem intézménynek, még csak nem is emberi közösségnek – bár elkerülhetetlen, hogy akár intézményi, akár emberi közösségre jellemző vonásai legyenek az egyháznak. Mégis legfontosabb jellemzője az egyháznak, hogy Krisztus teste, hogy létével, igehirdetésével, istentiszteletével és szentségeivel, egymás iránti szeretetével, a szenvedések fölvállalásával, a szenvedők segítésével, a feltámadás reménységének továbbtükrözésével láthatóvá, tapasztalhatóvá teszi Jézust ebben a világban. Hadd erősítsem meg testvéreimet ebben a hivatásban. Az úrvacsorában a Krisztussal való közösséget kaptuk. A halálból feltámadott Krisztus közösségét. Az Ő hatalmát jelenítjük meg a világban, amikor a megbocsátás erejét, az újrakezdés szabadságát, a jóság reménységét éljük meg és adjuk tovább az emberek között. 
Örülj, Jeruzsálem! – hív bennünket ez a vasárnap. Gyengéket, szenvedéseink között vergődőket, olyanokat, akik kicsinek gondoljuk magunkat ahhoz, hogy valamit is változtassunk a világon. Mégis örömre hív ez a vasárnap, mert halandóságunkban, bűneinkben, szenvedéseink közepette mégis az élő Jézus Krisztushoz tartozunk. Ámen.