Title: Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztus-tól
Author: Bencze András
Last saved by: Rumy Imre
Company: BSAFTPZ

Szfvár, 2008. április 13. 		1. Móz 1:1-5,26-31,2:4. 

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim! 
Megtanulunk egy rövid örvendező éneket. Jublate Deo, Jubilate Deo, Halleluja! Örvendjetek Istennek, Örvendjetek Istennek, hallelúja! – ennyi az egész ének. 
Észak-Finnországban, az ylitornioi templomban láttunk egy olyan órát, amelynek csak egy mutatója van. Azt mondják, hajdanán elég volt az az egy mutató, hiszen a prédikáció hosszát mérték vele: egy óránál tovább nem tarthatott az igehirdetés. Hogy az istentisztelet milyen hosszú volt, arról nem szólt a beszámoló. Az igehirdetés nem lehetett egy óránál több. Nem is csodálom, mínusz húsz fokban, fűtetlen templomban. 
Ma ha egy órán át tartana az igehirdetés, felborulna a rend. A vasárnap jó rendje. Nem így készültek a testvérek. Az asszonyok csendben kiosonnának a templomból, hogy az ebéd időre elkészüljön. A busszal közlekedők a menetrend szerint távoznának. Hiszen a rendet, az ékes rendet nem volna helyes felborítani. 
Hiszen a felolvasott igében is rendről van szó: Isten a rendetlenségből szép rendet, ékes rendet teremtett: a káoszból kozmoszt. Adjunk hálát Istennek, hogy szép rendben élhetünk!
Most énekeljük el a megtanult kis énekünket ! Jubilate Deo! Örvendjetek Istennek!  
Kicsit büszkék is lehetünk magunkra, hiszen egy Praetorius-művet tanultunk meg…
Örvendünk Istennek a szép rendért, amelyet teremtett, és amelyet igyekszünk nem felborítani: az egész istentisztelet alig másfél órát vesz igénybe. Mert szeretjük a jó rendet. Jó volna, ha az egész világ szeretné a jó rendet! A Péter-levél azért született, mert már akkor is voltak hatalmaskodó urak, akik nem törődtek a világ rendjével, aki saját akaratuk és elképzelésük szerint éltek – illetve éltek vissza a hatalmukkal. Ma is vannak ilyenek. 
Jó volna, ha mindenki szeretné a szép rendet, a kozmoszt, ha vigyáznánk a világra, ha abban is meglátszódnék Isten-képűségünk, hogy nem kihasználjuk a világ értékeit, hanem óvjuk és gyarapítjuk azokat. 
Jó volna, ha vigyáznánk a kozmoszra – tehát Isten-arcú emberekként élnénk. Akkor is, ha mások nem úgy élnek. Adjunk hálát az Úrnak azért, mert bár felbontottuk a világ jó rendjét, de Jézus halála és feltámadása által újjáteremti Isten a világot. Adjunk hálát az Úrnak , mert Jézus halála és feltámadása által bennünk is hitet teremtett, és ez a hit részesít bennünket Isten ékes rendjében, az igazi kozmoszban, Isten-arcúvá tesz – még akkor is, ha ezt csak töredékesen tudjuk megélni. 
Adjunk hálát az Úrnak, Örvendjünk Istennek! énekeljük ismét Praetorius mester művét! 
Örvendünk Istennek a szép rendért, amelyet teremtett, s amelyet Jézus feltámadása által újjá teremtett. Szeretjük ezt az ékes rendet, a kozmoszt. Igyekszünk ezt megtartani, még akkor is, ha mások számára ezáltal nevetségessé válunk is. 
Igyekszünk megtartani a rendet. De kinek a rendjét? Milyen rendet? Nem félő-e, hogy mi is csak a magunk elképzelései szerint alakítunk rendet? Akár a Bibliára hivatkozva is. 
S vajon Isten megtartja-e ezt a rendet? Nem teszi-e viszonylagossá a rendünket a betegség és a halál? És nem teszi-e időlegessé és felületessé örömünket a tudat, hogy a rend a felbomlás felé halad? E száraz szavak mögé gondolja oda mindenki saját történetét – hiszen bőven tudjuk mondani azokat az eseményeket, tényeket, amelyek megtörik vagy hamissá teszik örvendezésünket!
Miféle rendről beszélünk hát? 
Az evangélium mondta ki világosan ezt a rendet: Jézus jelenlétében örvendezünk. Örömünk forrása egyedül Jézus. Az ékes rend, számunkra egyedül Jézus. A bűnbocsánat – mert nyomaszt bűneink súlya. Az egység – mert fáj, hogy elidegenedtünk egymástól. A feltámadás – mert a halál valóban sakkban tart bennünket. Örömünk forrása és szép rendünk Jézus. Aki értünk szenvedett, és értünk feltámadott. Saját szenvedéseinket igyekszünk úgy viselni, mintha Jézussal együtt vinnénk keresztünket. Ezért nem panaszkodunk, hanem Jézus feltámadásának reménységével szenvedünk. Hiszen Isten-arcúságunk ezt is jelenti: az igazságért vállaljuk a megpróbáltatást és a gyötrődést is. Ebben erősít meg az úrvacsora. Jézus megtört testét vesszük magunkhoz – ünnepeljük keresztjének titkát – és közben feltámadásának erejében részesülünk. Jézus halálát magunkra vesszük, hogy Jézus élete láthatóvá váljék halandó testünkben. 
Adjunk hálát az Úrnak, hogy megőriz minket minden képmutatástól, hamis hittől, hanem igaz reménységet adott Jézus szenvedése, halála és feltámadása által! Adjunk hálát az Úrnak, mert az Ő gyönyörű rendjébe teremtett bele minket, ezt hirdeti nekünk az evangélium, a keresztségünk és az úrvacsora, amelyet magunkhoz vehetünk minden vasárnap, hogy még szenvedéseink közben is örvendezhessünk. Ámen. 
Most énekeljük ismét kis énekünket, azzal készüljünk a hitvallásra!