Title: Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól
Author: Bencze András
Last saved by: Rumy Imre
Company: BSAFTPZ

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	 Székesfehérvár, Sárosd, 2007. április 22.  1. Pt 2:21-25.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!

Egy régebbi konfirmandus csoportban megkérdeztem, hogy hogyan is kerültek oda a fiatalok, s amikor végigmondták, éreztem, hogy nekem is el kellene mondanom, hogy én hogyan kerültem oda, miért vagyok lelkész, mi a célom ezzel a tanítással. És bár zavarba jöttem, jó volt felidézni a kezdeteket, az eredeti küldetésemet. 
Valami ilyesmit élek most is át ezzel az igével, és élhetünk át valamennyien, akik már évek óta járunk a gyülekezetbe. Meg hát így Húsvét után különösen is, amikor a tavaszi öröm tölt el bennünket, a várakozás, a kiteljesedés iránti vágy lelkesít minket, ez az ige visszavisz bennünket a kiindulási ponthoz, Nagypéntekhez. 
A kereszteléskor kaptok majd egy-egy gyertyát is azért, hogy segítségével minden évben visszaemlékezzetek a keresztelésre, arra, hogy Bence és Boglárka meg van keresztelve, tehát hogy visszatérjetek a kiindulási ponthoz. Mert a hitbeli fejlődés, az Istennel való kapcsolatunk nem olyan, mint a testi-szellemi fejlődés, hogy egyszer csak kinőjük a gyermeki dolgokat, és beteg dolog oda visszatérni. Itt pont fordítva van: aki elhagyja, elveszti, elfelejti az indulását, hitének alapját, az a hitének tartalmát veszíti el. Aki Jézus szenvedést és halálát maga mögött hagyja, akit többé nem a Nagypéntek eseményei határoznak meg, az olyan, mintha a fa elhagyná gyökerét, és gyökértelenül útra kelne. Semmi nem tartaná, semmi nem táplálná. 
Szóval jó, hogy ezt az igét kaptuk mára. Bár azt mondják, hogy a pásztor kép ma már nem igen érthető. Nemcsak azért, mert a Kárpát-medencében más a pásztor szerepe, mint Palesztinában. Itt a nyáj a pásztor körül legelészik vagy a pásztor előtt halad, ott a pásztor megy elől, mert az úttalan utakon ő talált biztosan járható csapást. Azért is nehezen érthető már a kép – mondják – mert elszakadtunk a természettől, nincs meg a kapcsolatunk a földdel, nincs már meg bennünk a kiszolgáltatottság érzése, a feltétlen függés tudata. Azért vannak ilyen emlékeim. Egyszer például Katapán Ádám elvitt bennünket egy barlangba.  Nem ilyen kiépített séta-barlangba, hanem olyanba, amelyikben hason csúsztunk, függőleges tárnákba ereszkedtünk le, s ha négykézlábra emelkedhettünk, akkor már felkiáltottunk: micsoda tér van itt. Ádám ment elől. S a függőleges aknáknál mutatta a mögötte jövőnek, hová kell lépni, s így jött hátra a hír, melyik a biztos pont. Amikor vízszintes úton jártunk, s mellettünk a feneketlen hasadék tátongott, ő bíztatott, hogy merre nézzünk, mire figyeljünk, s hogy itt át lehet jutni. Sötét volt a barlang, s én a negyedik vagy ötödik voltam. Ádámot már nem láttam, néha hangját hallottam, s inkább az előttem menő adta tovább a tudnivalókat. 
Valahogy így vándorlunk a hitünkben is Jézus után, s most Boglárka és Bence beáll a sorba. Nagyon sokadikként a hosszú menetelésben. Nagyapák és dédszülők nyomdokába, szülők és keresztszülők mögött haladnak. És amit hallottatok elölről, ami információ érkezett Jézustól, azt kell nekik továbbadnotok, hogy rajtatok keresztül ők mégiscsak Jézus nyomába lépjenek, a biztos úton haladjanak. Mert hozzánk is így érkezett az útmutatás, Minket is az előttünk járók igazítottak Jézus nyomába. S lehet, hogy Őt már nem látjuk, a hangját azonban meg-meghalljuk a Szentírás szavain keresztül, és az előttünk járók elmondják, hogy merre ment, mit tett értünk Jézus. 
Mert erről is szó van itt. Jézus nemcsak előttünk megy, nemcsak vezet, hanem utat tör előttünk. Amin még nem haladt keresztül ember, a halál és élet mezsgyéjén, ott ment keresztül Jézus: a földi életből a halálon át az élet teljességébe. Mint Ádám a barlang szakadékain. S bátorít, hogy ővele mi is átkelünk majd. 
Átkelünk majd. Mert Jézus átkelt a halálon. Egy másik kirándulás jut eszembe, hosszú úton volt a csapat, sokan elfáradtak már, többen panaszkodtak, mikor telepedünk már le. A célig azonban még menni kellett. S akkor volt valaki, aki átvette a fáradtak terheit. Ez Jézus. Aki felvette terheinket, magára vette bűneinket. 
Az ő sebei árán gyógyultunk meg. A keresztség nem más, mint ez a gyógyulás. Jézus átveszi terheinket. Boglárka és Bence terheit is. Előre. Még talán semmit nem is éreztek belőle. Még rájuk nézünk, s azt mondjuk: milyen kis ártatlanok. S lehetnek, mert Jézus előre átvette terheiket, magára vette bűneiket. 
Ebből élünk. Ez az alap. Ez a gyökerünk. Erre emlékezzünk újból is újból. Erre emlékeztessünk gyermekeinket. Ámen.