Title: Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól
Author: Bencze András
Last saved by: Rumy Imre
Company: BSAFTPZ

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	          Jn 6:1-15.            Szfvár, 2007. március 18.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen.

Kedves Testvéreim!

Abban az esztendőben, amikor a Dobó István védte Eger alól szégyenteljesen elvonultak a törökök, abban az esztendőben Drégely váráért hősiesen küzdött Szondi György. A kicsiny erődítmény azonban nem tudott ellenállni a hatalmas török túlerőnek, július 9-én Szondi elesett. Két apródjának gyászénekét Arany balladája örökítette meg. De vajon énekeltek-e az ifjú apródok? Valóban ott ültek a sírnál, kezükben a lant, s próbáltak játszani, valami dallamot csalni a húrokra, akkordokat pengettek, szavakat szőttek egymás mellé, de sehogy sem akart dallá érni, még gyászének sem született. Ott ültek ők, a lant mesterei, akik napról napra újabb és újabb énekkel bíztatták azelőtt a kapitányt és a vár népét, s most nem jött ki hang a torkukon, és nem formálódott dal a lantjukon. Semmi remény nem maradt bennük. Ahogyan a vár elpusztult, előbb utóbb az ország is elpusztul, s a hős kapitánnyal együtt minden kiválóság elesik hamar. Nincs remény. 
Az 1970-es évek elején valaki – számomra már névtelen – nagy ember azt üzente a hazai könnyűzene vezetőinek, hogy eztán majd a country kap majd támogatottságot. Így szűnt meg az Illés együttes – mesélte Tolcsvay Béla – merthogy Illés Lajos a magyar népzenéből kinövő könnyűzenéhez ragaszkodott. S aztán akárhányszor próbált Illés Lajos új együttessel felállni, új alkotásokkal megjelenni, soha többet nem nyílt előtte tér. Valamelyik református gyülekezet kántoraként orgonált haláláig. A fiatalok pedig, sőt  már a velem korúak is, mintha teljesen elfelejtették volna a magyar muzsikát, mintha végzetesen kiveszett volna a zenei igényesség a társadalomból. Többen, igen komoly háttérmunkával megerősítve, felvetették, hogy az egyháznak is váltani kellene e téren, mert visszafordíthatatlan a zenének ez a „fejlődése”. Működik ugyan még a zeneiskola és elég népszerű a táncház-mozgalom is, de valami olyasmi ez a kettő, mint igénkben Fülöp és András, akik próbálnak megoldást keresni az ötezer ember táplálására, és mindenfajta lehetőséget összegezve eljutnak oda, hogy minden hiába, nincs remény, vannak ugyan próbálkozások, lefognak ugyan még néhány akkordot a lanton, de nem születik már dallam, sehogy nem lehet megoldani a sokaság ellátását. 
Sok-sok példa jut eszembe. Családi konfliktusok, amikor a szülő tehetetlennek érzi már magát a kamasz gyerekével szemben, vagy amikor döbbent bénultságban nézzük végig, ahogy barátaink házassága széthullik, s a néma kiáltást is hallom, ahogyan a rákos beteg hozzátartozói kétségbeesetten és hiábavalóan keresik a gyógyulást a legkétesebb csábításoknak is bedőlve. S látom az aprófalvak haldoklását, a modern falurombolást, s most nem lehet kivonulni, mert nem vízzel árasztanák el a temetőt és a templomot, hanem demokratikus rendeletekkel hosszú, kínos agóniára ítélik az ott élőket. És évről évre átélem, ahogyan az egyház különböző tagjai törekszenek az egységre, s persze apró lépések, kicsiny gesztusok mindig születnek, ám végül minden indulás után megtorpanás következik. 
S amikor olvastuk Hágár és Sára példáját, nagyon elszégyelltem magam, mert észrevettem, mennyiszer akarom-akarjuk Hágár mintájára megoldani a problémáinkat, hányszor küzdünk „eget ostromló akarattal”, és „megfeszítjük körömszakadtáig erőnk”, s ”a lehetetlenség konok falán véresre zúzzuk koponyánk” (Reményik). Vagy ahogy József Attila írta: „Az Isten itt állt a hátam mögött, s én megkerültem érte a világot”. Mert amíg akarunk, hiába akarunk. S amikor már minden remény elveszett, akkor „magától megnyílik az ég”. Ott áll Jézus Fülöp és András előtt, s Ő már tudja, mit akar tenni, s kezébe veszi a kenyeret, a lehetetlenül kevés kenyeret, és kiosztja az ott ülőknek. „Magától megnyílik az ég”.
Isten itt áll a hátunk mögött. S nem mondom, hogy minden problémánk megoldódik, hiszen Jézus elzárkózott attól, hogy királlyá tegyék, hogy egyéni vagy társadalmi kérdések megoldójává legyen. De a kenyér fölött hálát adott, és az a kenyér éltette a sokaságot. Az a kenyér pedig értünk adott teste volt, amely éltet ma is sokakat. Az a kenyér Jézus teste, amely ma is adatik nekünk, és aki abból eszik, azt nem kötözi meg félelem és indulat, az nem ringat hamis illúziót, s aki abból eszik, a helyén tudja magát akkor is, amikor nem teljesülnek vágyai. Az a kenyér a hálaadás kenyere, a halálból is életre jutás kenyere, a reménytelenség ellenére is reménykedés kenyere. Az a kenyér, az úrvacsorában nekünk adott Jézus-test, ma is arra a reményre táplál, hogy bár mi tehetetlenek vagyunk, Isten ígérete azonban igaz, Ő megtartja szavát. Bűnbocsánatot ígért – meg is adja azt. Azt ígérte velünk marad, ő munkálkodik velünk, amikor gyermekeinket és sokakat tanítvánnyá igyekszünk tenni. Velünk is van ígérete szerint. Azt ígérte, hogy Ő a feltámadás és az élet – és legyőzte a halált halálával. Mindent, amit ígért, megadott nekünk. Mindent, amire szükségünk van, megadott nekünk. Ezért nem a félelem, a görcsös akarás szolgái vagyunk, hanem a szabadság gyermekei, akik Jézust követve, az Ő szeretetével és alázatával, saját keresztünket is felvállalva végezzük küldetésünket, és akik látva a tizenkét kosár maradékot, boldog bizalommal tekintünk előre. Ámen.