Title: Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében
Author: Bencze András
Last saved by: Rumy Imre
Company: BSAFTPZ

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen. 	Szfvár, 2007. február 16. 		Ámósz 5:21-24.

Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Kedves Testvéreim!

A prófétáktól nem szokatlan ez a keménység, ahogyan Ámósz fogalmaz. bizonyára többen- ha nem is tudták pontosan, melyik próféta mondta ezeket a szavakat, mégis ismerősként hallgatták. De ha valaki nem is ismerné az ie. VIII. évszázadból való megfogalmazást, az is felismerhette saját korunkból ugyanezt a gondolatot. A XX. század végének nyelvén az LGT együttes így énekelte ezt: „Pokolba már a szép szavakkal, szeress egy kicsit jobban!” 
Tudjuk hát, ha nem Ámósztól, akkor az LGT-től, hogy nem elég a formális szépség, a külső vallásosság, a csak szavakból álló ígéret. A színházban a színészek is jobban átélik azt, amit mondanak, mint ahogy mi beszélünk egymással vagy Istennel. 
Ismert dal már ez, Ámósznak az éneke, s tudjuk a megoldást is. Tudjuk, mi hiányzik ünnepeinkből – nemcsak az istentiszteleteinkből, hanem emberi kapcsolatainkból is: az őszinteség. Nem azt nevezem őszinteségnek, hogy „ami a szívemen, az a számon”. Az kegyetlenségünk fedőneve szokott lenni. Azt nevezem őszinteségnek, amit egy kolostorról szóló történet mesél el, amelyben a szerzetesek olyan szépen énekelték az esti vesperát, hogy annak híre ment nemcsak a környéken, hanem az egész országban is. Sokan jöttek hallgatni a szerzetesek csengő éneklését. Ám egyszer egy botfülű, fahangú szerzetes került a kolostorba, s a többiekkel együtt ő is énekelt. Persze társai rá szóltak: „Testvér, halkabban énekelj! Nem hallod, milyen hamis vagy?!” De a testvér csak fújta teljes szívből az Isten-dicséretet. A kórus vezetője az egyik vespera után, odaborult az oltár elé: „Uram, hát nem lehetne ezt az embert elhallgattatni, hiszen csalódnak bennünk azok, akik messzeföldről idejönnek szép énekünket hallgatni!” Az Úr azonban így válaszolt: Ti valóban szépen énekeltek, emberi fület gyönyörködtetőn. Ő azonban szívből énekel, s az én szívemet az ő éneke gyönyörködteti. 
Az őszinteség lenne a megoldás, hogy fel merjük tárni egymás előtt gyengeségeinket, hogy merjünk hibásak lenni, hogy vállaljuk, hogy tévedhettünk, hogy sebezhetők vagyunk. Az őszinteség lenne a megoldás hamis istentiszteleteinkre és álarcok mögé bújtatott emberi kapcsolatainkra, amikor felismerjük az elesettben önmagunkat, s ezért nem fordulunk el tőle, amikor rádöbbenünk, hogy a kínok közt szenvedő ember akár mi is lehetnénk, hogy a bűnében elbukott valamiképpen saját képmásunk. 
Így van, mert akkor áradt a törvény, mint a víz, és az igazság, mint a bővizű patak, akkor bizonyult elég erősnek a szeretet, amikor Jézus bennünk, elesettekben, szenvedőkben, bűnösökben önmagát felismerte, és a mi elesettségünket, szenvedéseinket, bűneinket magára vette.
Ha tehát keressük, honnét az erő, a késztetés arra, hogy egymást jobban, igazán szeressük, hogy tetteink valóságos igazságot szolgáljanak, akkor gondoljunk Jézusra, az értünk megfeszítettre. 
Nem szokatlan a prófétáktól ez a keménység, ahogyan Ámósz beszél a kultuszról. Nyilván nem magával az istentisztelettel van baja, hanem az őszintétlenséggel. Amit elmondtam, az személyes emberi kapcsolatainkra vonatkozik és személyes Istennel való kapcsolatunkra vonatkozik. Azonban Ámósz próféta nem az egyes embert szólítja meg, hanem az egész népet, a nép vezetőit, akkori politikusokat. Most talán néhány gondolatot kellene arra is szentelni, hogy a mai politikai helyzetben mi a teendő, milyen hozzáállást várnánk el a nép vezetőitől. Ha erre találok fórumot, akkor majd el is mondom a gondolataimat. A magunk körében azonban azt mondom: nekünk kell úgy viselkednünk, mintha mi lennénk a nép vezetői. Nekünk kell felépítenünk a társadalmat. Nekünk kell újra megszőnünk azt a hálót, amely embereket és embercsoportokat összeköt. Ne várjuk azt, hogy majd más helyettünk megteszi. Ezt csak mi tehetjük. Azzal az őszinteséggel, azzal a nyitottsággal, azzal a más helyzetét meglátó, a más szenvedését felvállaló nyitottsággal, amellyel Jézus felénk fordult. Abból árad az élet – egyére és társadalomra egyaránt. 
Ámen.