Title: Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében
Author: Bencze András
Last saved by: Rumy Imre
Company: BSAFTPZ

Szfvár, 2006. jún. 5. Pünkösdhétfő  Ap Csel 10:34,42-48.

Az Atya, Fiú, Szentlélek nevében! Ámen.
Kegyelem nékünk és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól! Ámen. 

Ünneplő Gyülekezet!

Apám már a megcsonkított országba született bele. Két hónappal születése előtt írták alá a trianoni békediktátumot, amit túlzás volna szerződésnek nevezni. Máig ható seb ez a nép szívén, vagy már nem seb, hanem annál veszélyesebb métely. Mint amikor a törött fog miatt sorra begyullad a többi, s az ember nem akarja megérteni, hogy attól a törött fogtól származik a gyulladás. Azt kellene gyógyítani, hogy a többi gyógyuljon. Ha figyelmesen utánajárunk, a mai folyton panaszkodó hangulatunknak, az állandó kisebbrendűségi érzéseinknek egyik, s talán legerősebb oka az ország megcsonkítása. Csak rombolt ez a döntés, semmit nem épített. Mert az addig valóban háttérbe szorított nemzetek hatalomra kerülvén még véresebben nyomták el a közöttük élő magyarokat. S ahelyett, hogy a térségben békesség született volna, még erősebb lett az ellentét. Sokat vártunk attól, hogy majd az Unió polgárai leszünk. Ám még nem teljesedtek reményeink. Hiába, mélyen beágyazódott már ez a métely. 
Annál fontosabb volt számomra ez a történet: Kornéliusz megkeresztelkedésének története. Mert amit Isten szembeállított egymással Bábel tornyánál akkor, amikor a népek istennek képzelték magukat, azt a Szentlélek munkájára egybeöleli és kibékíti egymással, amikor a mennyei Atyának adjuk meg a tiszteletet. Mert ha volt valami elképzelhetetlen, akkor az a zsidók és nem zsidók közti kiengesztelődés. S ha mi vágyakozunk arra, hogy a körülöttünk és velünk élő népekkel és nemzetekkel békességben éljünk, hogy együtt tudjunk élni, akkor ezt nem lehet másként leképzelni, csak ha Krisztusban találjuk meg a közösséget. 
S persze nemcsak ekkora méretekben gondolkodhatunk, hanem gondoljunk családunkra, vagy egy lakóközösségre. Nyilván meg lehet teremteni a békés egymás mellett élés rendjét. Amikor azonban áthat bennünket a Szentlélek, amikor Isten iránt bizalom ébred szívünkben, akkor közösséggé, egységgé lesz az, amit eddig csak rendek és törvények tartottak egyben. 
Hogyan történhet ez? Nyilván egyedül Isten akarata szerint. Hiszen Péter nem a maga elhatározásából indult el Joppéba. Sőt, milyen leleményre volt szüksége Istennek ahhoz, hogy Pétert erre az útra felbátorítsa! Azonban az is bizonyos, hogy amikor Péter megérkezett Kornéliusz házába, nem az időjárásról, a napi politikáról, vagy a gazdaság helyzetéről kezdett el beszélni, hanem Jézus Krisztusról tett bizonyságot. Mert a Lélek ott fúj, ahol akar, de úgy tetszett az Istennek, hogy önmagát mégis az evangélium hirdetéshez köti. Úgy tetszett Istennek, hogy abból születik élő hit, ha Jézus Krisztusról személyes hangon, hitelesen teszünk bizonyságot. S ha ez így van, akkor milyen fontos, hogy akár a családban, akár baráti körben - túl egyházon, egyházpolitikán – az élő Jézusról beszéljünk, aki minket is megszólított, aki keresztségünkben elhívott, akinek hatalmát és hűségét megtapasztalhattuk. Néhány évvel ezelőtt drogprevenciós konferenciát tartottak a Szent György Kórház előadótermében orvosoknak, rendőröknek és szociális munkásoknak. S a házigazda, a megyei ANTSZ akkori vezetője, Ferencz Péter, köszöntő beszédében bizonyságot tett arról, hogy a kábítószer függőségéből Jézus Krisztus tud megszabadítani. Lelkészként elszégyelltem magam, mert ilyen helyzetben nem biztos, hogy mertem volna ilyen nyíltan, bátran evangéliumot hirdetni. Pedig a hit, a közösséget teremtő hit ebből születik. 
S még egy vonást hadd emeljek ki. Jézusnak a Nikodémussal folytatott beszélgetése és Péter apostol szolgálata egyaránt családi házban zajlott. Ebben az évben azt tűztem célul a gyülekezet és elsősorban önmagam elé, hogy növekedjék az istentiszteletek résztvevőinek száma. A gyülekezettörténeti könyvünkben olvastam, hogy a Világháború előtt a gyülekezeti bibliaórán, hétköznapon mintegy hetvenen vettek részt. Ám nem a statisztika számít, hanem az, hogy magunkkal visszük-e otthonainkba azt, amit kaptunk. Mert az igazán mély beszélgetések, a leghitelesebb igehirdetések nem a szószékről hangzanak, hanem az otthonok szobáiban, munkahelyi folyosókon, kórházi betegágyak mellett. Ezért bátorítom a testvéreket, hogy ne hallgassanak arról családi körben sem, amit Jézus Krisztus szeretetéből megtapasztaltak. Mert Jézus evangéliumából gyógyulnak betegségeink, és erősödnek közösségeink. A Kárpát-medence népeinek közössége is. Ámen.